Tartalom

TANULMÁNY

Bacsó Benjámin

Teológiai gondolatok és kérdések a mesterséges intelligencia térnyerése kapcsán 3

TEOLÓGIA

Csernus Máté

A kiengesztelődés hatásköre: kinek a bűnéért halt meg Jézus Krisztus? 9

Tóth Krisztián

A sákramentumok teológiai felfogásának hatása a gyermekképre 20

ETIKA

Jámbor Ádám

Kelly és az eutanázia 23

VEZETÉSTUDOMÁNY

Bacsó Benjámin

A felhatalmazó vezetés alkalmazhatósága az egyházban 28

Vas Lajos

Megfontolásra javasolt együttműködési alapelvek vezetőknek 35

EGYHÁZTÖRTÉNELEM

Fodor Jonatán

Luther és Zwingli kapcsolata az anabaptistákkal 38

BIBLIAI RÉGÉSZET

A 2022-es év legfőbb bibliai régészeti felfedezéseI 44

AKTUÁLIS

Chris Martin

Húsz ige, amely vezetheti online beszédünket 50

KÖNYVAJÁNLÓ

Balogh Péter

Textusvezetett igehirdetés – Recenzió 52

Marosi Nagy Lajos

Lexikon a baptistákról 57

Vasadi Lajos

Csak vándorok 62

Könyvajánlók 63

A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

A lap ára: 1250 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

www.szolgatars.hu

szolgatars@gmail.com

ISSN 1218-425X

© Szolgatárs folyóirat

Bacsó Benjámin

TEOLÓGIAI GONDOLATOK ÉS KÉRDÉSEK A MESTERSÉGES INTELLIGENCIA TÉRNYERÉSE KAPCSÁN

Bevezetés

Az Újszövetség tanítása a jövővel kapcsolatban jó néhány nehéz témát vet fel. Ugyanez elmondható az MI (magyarban gyakran így használják: mesterséges intelligencia) vagy AI (artificial intelligence) kapcsolatos várakozásokról is. Hogyan reagáljunk ezekre? Hogyan álljunk az AI terjedéséhez keresztényként? De hogyan vélekednek az emberek a lehetséges technológiai fejlődésről? Mi a helyzet magával a gondolkodással? Talán nemcsak az a fontos, hogy gondolkodunk, hanem az is, hogyan gondolkodunk! A kutatások egyik iránya pont erre hívja fel a figyelmet. Keresztény szemszögből történő értékelése nem lenne teljes annak rövid elemzése nélkül, hogy mi különbözteti meg a „homo deus” projektek mögött meghúzódó gondolkodást attól, ahogy Isten gondolkodik és ahogy ő szeretné, hogy mi is gondolkodjunk. Van néhány törekvés, amelyre érdemes odafigyelni. Ott a törekvés, hogy az ember azt gondolja, hogy istenné válhat, vagy a „szuperintelligencia” megalkotásával létrehozhatja „istent”. Van azonban így húsvét ünnepe felé közeledve egy ennél sokkal jelentősebb hír, hogy Isten arra gondolt: emberré válik.

Ősidők óta foglalkoztat bennünket az a kérdés: honnan jövünk és hova tartunk. Nyilvánvaló, hogy az első kérdés és az erre adott válasz az identitásunkhoz kapcsolódik, hogy kik vagyunk valójában, a második kérdés pedig az életcélokkal kapcsolatos. Ha összerakjuk a fenti két részből álló kérdést, kirajzolódik előttünk az a világkép, amely egyszerű értelemmel ruházza fel a létünket.

A jövővel kapcsolatos kérdések hosszú ideje foglalkoztatják az emberiséget. Talán a két legismertebb futurisztikus forgatókönyv Huxley 1931-ben megjelent regénye, a Szép új világ, a másik pedig Orwell 1984 című eposza, amely 1949-ben látott napvilágot. Ha a két művet összehasonlítjuk, elmondható, hogy Orwell attól félt, hogy rab lesz a kultúránk, hiszen olyan fogalmakat vezetett be, mint az új beszél nyelv, totális megfigyelés. Huxley inkább attól fél, hogy a lényegtelen dolgok kultúrájává leszünk. Röviden összefoglalva: Orwell attól félt, hogy az tesz tönkre bennünket, amit gyűlölünk, míg Huxley attól, hogy az, amit szeretünk.

Rövid történelmi áttekintés

A robot, robotika szó egyes szláv nyelvekben annyit jelent: munka. Ma azonban széles körben elterjedt kifejezés, amelyet nehéz definiálni:

„A robot jelentése a Carel Čapek által irodalmi magasságba emelt rabota = kemény munka szóból ered. Robot alatt önálló tevékenységre, mozgásra képes, többnyire nyílt kinematikai láncú gépet értünk, mely a környezetével interakcióban ismétlődő, az ember számára fáradságos vagy veszélyes munkát végez. Mivel az ember helyettesítése a cél, a robotok egyre több emberi vonást mutatnak, melyek között a humanoid, emberszerű felépítés és a szándékos cselekvésre emlékeztető vonások egyaránt megjelennek. A mai robotok komplex mechatronikai-informatikai szerkezetek.”[1]

Egy másik hasonlóan fontos fogalmat is tisztázni kell. Az angol AI (az artificial intelligence rövidítése) először 1956-ban hangzott el a Darthmouth Egyetem matematika tanszékének nyári kurzusán John McCarthy szervezésében, ahol a következőket mondta: „A mesterséges intelligencia az a tudomány és technológia, amely intelligens gépeket hoz létre.”[2] Azóta ezt a kifejezést egyaránt használják magukra a megalkotni kívánt intelligens gépekre, valamint arra a tudományra és technológiára, amely ezt a célkitűzést hivatott elérni.

.Ha nagyon leegyszerűsítjük, két iránya van alapvetően ezeknek a kutatásoknak. Az egyik nagyjából arról szól, hogy számítógépekkel próbáljuk az emberi gondolkodás folyamatát modellezni és jobban megérteni. A második lényege, hogy tanulmányozzák az emberi viselkedést, majd megpróbálnak olyan gépet építeni, amely ezt képes utánozni. Elsőre talán nem tűnik lényegesnek a kettő közötti különbség, azonban mégis jelentős. „De teljesen más dolog egy kart építeni, amely szimulálja az emberi kart, és képes felemelni egy tárgyat, vagy a tárgyat felemelő embert és annak a gondolkodását szimulálni.”[3]

Elmondható, hogy az évszázadok során az embereket mindig is izgalomban tartotta a gondolat, hogy „automatát” hozzanak létre, vagyis olyan gépet, amelyik némely tekintetben az élőket utánozza. Ki kell emelnünk azonban Alan Turing[4] kifinomult elektronikus komputertechnológia alkalmazását, amellyel olyan gépet készített, mint a „Bomba”, amely lehetővé tette, hogy kollégáival közösen feltörjék a német titkos katonai kommunikációban használt enigma kódot. Turing találmánya és elméleti munkássága nyomán született meg azon javaslata, hogy tanulásra képes gépet hozzanak létre. Véleménye szerint egy olyan gép, amely képes lenne úgy társalogni az emberrel, hogy az ember nem venné észre, hogy géppel társalog, megnyerné az úgynevezett imitációs játszmát, és méltán nevezhetnénk intelligensnek. Ma „Turing-teszt” néven ismerjük ezt a meghatározást.

Az 1950-es években és az 1960-as évek elején az AI-kutatások főleg az alapvető elméleti kérdésekre összpontosítottak, beleértve a logikai alapokat és az automatikus számítógépes következtetés módszereit. Az 1960-as években a kutatások a szakértői rendszerek és a gépi tanulás területére terjedtek ki, amelyek nagy hatással voltak az orvostudományra, a banki ágazatra és számos más iparágba.

Az 1970-es években az AI-kutatásokat kritikával illették, amikor kiderült, hogy az ígért eredményeket nehéz volt elérni, és hogy az emberek túl sokat vártak az AI-től. Azonban az 1980-as években a neurális hálózatok, a fuzzy logika és a természetes nyelvfeldolgozás területén történt jelentős előrelépés lehetővé tette az AI-kutatások számára, hogy sokkal inkább megfeleljenek az emberek igényeinek.

Az 1990-es években az AI-kutatások főként a számítógépes látással és a robotikával kapcsolatosak voltak, és számos iparágba áramlottak be. Az 2000-es években az AI-kutatások átalakultak, hogy nagyobb hangsúlyt kapjanak a széles körű adatelemzésre és a mély tanulásra. A legújabb kutatások közé tartoznak az önvezető autók és a chatbotok, amelyek már működnek valós környezetben. A mesterséges intelligencia új hullámát (a 2010-es évek elején) a számítási teljesítmény drámai növekedése vezérelte. Ez párosult a big data térnyerésével: hatalmas adattárral, amelyet nagyrészt az internet egyre szélesebb elérése generál. Ezekhez a trendekhez társult számos gépi tanulási technika kifejlesztése és alkalmazása, amelyek lehetővé tették a kutatók és a vállalatok számára, hogy összekapcsolják a számítási teljesítményt nagy adathalmazokkal, amelyek olyan eredményeket produkáltak a számítási kapacitásban, a természetes nyelvi feldolgozás és az ajánlórendszerek terén, amelyek megközelítik vagy akár meg is haladják az emberi képességeket.

Napjainkra az AI alakítja a közösségi média hírfolyamainkat, figyeli kártyás vásárlásainkat, nyomon követi online kereséseinket, javasolja, mely híreket „kellene” elolvasni, és rendszeresen megpróbál olyan előrelátóan eladni nekünk dolgokat, hogy többen azt hiszik, hogy telefonjaik aktívan kémkednek utánuk.

Adódik egy kérdés, amellyel szembe kell néznünk. Miként építhetünk be etikai vonatkozásokat egy algoritmusba? Hogyan viszonyuljanak a keresztények ezen történelmi változásokhoz?

Előttünk álló kérdések

Több út közül választhatunk H. Richard Niebuhr (1894–1962) klasszikussá vált felosztására és művére gondolva,[5] amely röviden bemutat néhány tipikus, modellszerűnek nevezhető megoldási javaslatot a keresztény hit és a kultúra lehetséges értelmezési viszonyának a témájában. Niebuhr amerikai teológus és filozófus 1951-ben megjelentetett híres könyvében (Christ and culture – Krisztus és kultúra) a mai napig aktuális paradigmát vázol fel. Az elmélet Krisztus és a kultúra öt alapvető kapcsolati típusát ismerteti:

- Krisztus a kultúrával szemben, ahol a kultúrából való kivonulás a keresztény válasz, vagyis távol tartja magát a kultúrától.

- A kultúra Krisztusa – ez inkább alkalmazkodó modell. Akik ebben gondolkodnak, igyekszenek felismerni Isten munkáját a kultúrában, és arra törekszenek, hogy mellé álljanak.

- Krisztus a kultúra felett – a modell lényege a szintézis, amely úgy foglal állást, hogy Krisztussal a kultúrában található jó dolgokra kell építeni.

- Krisztus és kultúra paradoxonja – dualista szemléletű modell, amelynek lényege, hogy a keresztények két „valóságban” élnek (szent és világi) egyszerre.

- A kultúrát átformáló Krisztus – akiknek a gondolkodását ez jellemzi, arra törekszenek, hogy a kultúra minden részét átformálja Krisztus.

Az öt paradigma mindegyike tartalmaz elgondolkodtató elemeket, és kapcsolódik a keresztény hagyományhoz és tanításhoz. Bizonyára mind az öt paradigmára találnánk mai példákat is a keresztény közösségeken belül. Talán a leggyakoribb modell, amelyre a történelem során mindig volt példa, azoké, akik úgy vélték, a világ politikai vagy gazdasági struktúrájában rejlő gonoszságra a legjobb válasz, ha visszavonulnak egy elszigetelt létbe vagy kolostorba. Történelmi tény, hogy egy másik szélsőségre is akadtak példák szép számban, mégpedig akik ezen változások láttán erőszakkal próbálják megdönteni a „gonosz rendszereket”. Témám szempontjából én a szélsőséges válaszok helyett egy bibliai személyt hoznék példaként. Érdemes emlékeznünk Dániel bibliai alakjára, amely egy lényegesen másik alternatívát kínál. Ő nem húzódott vissza és nem folyamodott erőszakhoz sem, pedig mélyen elkeserítette, amit látott, de továbbra is hűségesen szolgálta Babilon uralkodóit, majd túlélve a birodalom bukását, a legmagasabb állami beosztásba került az azt felváltó méd–perzsa birodalomban. Vagyis hitét megtartva, hűségesen végezte feladatát, közben pedig jelentős hatást volt képes kifejteni. Témám felvetése szempontjából ma is ezt az utat látom követendőnek. Éppen ezért szeretném felhívni egy ehhez hasonló munkásságra a figyelmet: Rosalind Picard munkásságára, aki az MIT-nél tevékenykedik. Ő maga mondja, hogy a mesterségesintelligencia-kutatás mélyreható fejlődésen ment át. Picard laboratóriuma olyan eszközök létrehozásával foglalkozik, amelyek abban segítenek a számítógépeknek, hogy megértsék az emberi érzelmeket, és nem abban, hogy megpróbálják utánozni azokat. Így fogalmazott:

„Úgy döntöttünk, hogy munkánk inkább egy jobb ember-gép komoly kombináció építéséről szól, mintsem egy olyan gép kifejlesztéséről, ahol örülhetünk majd, ha háziállatként megtűr minket maga mellett.”[6]

Vagyis a keresztények egyik válasza, hogy sajátos szempontjaikat érvényesítve, dolgoznak a fejlesztéseken, de erős meggyőződésük nem egy „elembertelenítő” kultúra felé vezeti őket. Persze vannak ezzel ellentétes tendenciák is.

Ha Kínára gondolunk és az onnan kiszivárgó hírekre, elég aggasztónak tűnik az AI felhasználása. Anna Mitchell és Larry Diamond már 2018-ban arról írt, hogy Kína a társadalmi kontrollra használja fel a mesterséges intelligenciát.[7] Egy nagyon furcsa pontrendszer bevezetéséről írnak, amelyet az állampolgárok a megbízhatóságuk után kapnak. A „Big Brother” új korszaka ez. Mások is felhívják a figyelmet arra, hogy az egyre több térfigyelő kamera és az egyre több adat segítségével reálisan ki tud alakulni a „megfigyelési kapitalizmus”.[8] A biztonság illúziójáért egyre több adattal fizetünk. Nagyon fontos kérdés, hogy ki ellenőrzi ezeket az adatokat. Ki ellenőrzi az adatok felhasználását? Mire használja fel ezeket az adatokat? Talán a legismertebb és legnagyobb port kavart vita a Cambridge Analytica botránya volt.[9] Ezek után jelentős viták zajlottak a személyes adatok védelméről és ezen adatok felhasználásáról. Az mindenesetre látszik, hogy számtalan etikai kérdés van, amelyekben a keresztények nem menekülhetnek el a valóság elől. Mivel baptisták vagyunk, világosan kell dolgoznunk a „Szabad államban, szabad egyház!” elv érvényre juttatásán. Egyre tudatosabban kell odafigyelnünk a saját, a gyülekezeteinkhez és egyházunkhoz kapcsolódó adatokra. Mindezt úgy, hogy közben a szabadságunkat is képesek legyünk megőrizni.

Egy másik nagyon fontos szempont az AI felhasználása kapcsán az emberi intelligencia és az AI közötti különbség:

„Márpedig a kérdés továbbra is fennáll, vajon elértük-e a mesterséges intelligenciával az emberi intelligencia szintjét? A válasz két problémán múlik: Először is, amint az alábbiakban részletesebben kifejtem, gyakran feltételezzük, hogy a mesterséges intelligencia megismétli az emberi intelligenciát, de ez helytelen, amikor az AI-ről beszélünk. »Gondolkodni« vagy »megérteni« nem tud. Másodszor, ami talán még fontosabb, valójában nem értjük az emberi intelligenciát. Tudjuk, hogy az emberek mire képesek az intellektusukkal, de nem értjük világosan, hogyan működik ez a folyamat. Ennek a kérdésnek a hátterében természetesen az emberi agy működése megértésének kérdése áll. És itt megint nem értjük teljesen az emberi agy működését, bár az idegtudomány továbbra is fejleszti megértésünket. Amíg azonban nem értjük az emberi intelligencia »hogyanját«, tesztjeink általában arra irányulnak, hogy egy gép képes-e utánozni vagy felülmúlni az embereket különböző feladatokban.”[10]

Vagyis az AI olyan statisztikai összefüggésekkel és rendezési folyamatokkal foglalkozik, amelyek emberszerű nyelvet produkálnak, de hiányzik belőlük az „igazi megértés”. Amit azonban mára biztosan állíthatunk, az az, hogy a mesterséges intelligenciarendszerek megfelelhetnek vagy meghaladhatják az emberi képességeket, de egyszerre csak egy területen (részterületen vagy feladatban). Gondoljunk itt arra, hogy 1997. május 11-én véget ért a regnáló sakkvilágbajnok, Garri Kaszparov és az IBM Deep Blue nevű sakkszámítógépének párbaja. Az utolsó, hatodik meccset a világossal játszó gép nyerte, és ezzel két győzelem, három döntetlen és egy vereség mellett 3,5 : 2,5 arányban legyőzte a világbajnokot.[11] Az embert legyőző, sakkozó mesterséges intelligencia csak olyan MI lehet, amely sakkozik. Olyan szinten tud sakkozni, amit ember nem tudna legyőzni, a sakk tekintetében bizony emberfelettinek minősíthető. De nem tehet mást. Nem tudja lejátszani a GO-t, nem foglalhat repülőjegyet, nem tudja megállapítani, hogy hitelkártyáját csalásra használták-e, és nem tud más olyan dolgot sem, amelyekre az AI-rendszereket világszerte alkalmazzák. Ez az úgynevezett Artificial Narrow Intelligence (ANI). Az ANI jellemzője, hogy csak egyetlen tartományban rendelkezik bármilyen képességgel. Ezzel szembeállítják a mesterséges általános intelligenciát (AGI). A mesterséges általános intelligencia „általában intelligens”, ami azt jelenti, hogy intelligenciája több tartományra terjed ki. Az ok, amiért fontos az általános mesterséges intelligenciára gondolni, részben az, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az AGI nem egyszerűen egyenértékű lesz az emberi intelligenciával, hanem jelentősen felülmúlja az emberi intelligenciát. Az emberi agyat nagyjából a koponyánk mérete korlátozza, de egy gép intelligenciáját „elméletileg” a számítógép által összeszerelhető teljesítmény korlátozza. Egy ilyen intelligenciát több ezer, ha nem millió gépre lehetne kiterjeszteni. Az így létrejövő intelligencia tehát exponenciálisan nagyobb lehet bármely embernél. Ha ez így van, akkor a „programkódok” milyen „elveket”, „parancsokat” tartalmaznak majd? Ezzel pedig megérkezünk a „szuperintelligens AI” vitájához. Beth Singler[12] bevezetőjében az Implicit Religion folyóirat „Artificial Intelligence and Religion” című különkiadásában azzal érvel, hogy az AI háromféleképpen keresztezi a vallási kérdéseket. Először is, gazdasági zavarokhoz és kulturális változásokhoz vezethet (és már vezetett), amelyeknek elkerülhetetlenül következményei vannak a vallásra nézve, akár azáltal, hogy a vallást menedékké, ellenállási formává vagy igazoló intézménnyé teszi. Másodszor, az AI új vallási mozgalmakhoz vezethet, amint azt az „AGI” eljövetelének szentelt „The Way of Future Church” egyházban már láthattunk. Harmadszor pedig az AI vitához vezet arról, hogy mi a „személyiség”, kit tekintünk „személynek”.

Mind a három kérdéskör komoly kihívásokat jelent. Teológiai és társadalmi értelemben is „résen kell lenni”. Vonzó modellnek tűnik a teljes elzárkózás, esetleg a valóság tagadása. Lesznek új „kísérleti” utak, ahogyan ez már most látszik. Ezen változások komoly kihívást intéznek a keresztény közösségek felé.

Összegzés

Dolgozatom egy szerteágazó, komplex és egyre nagyobb hatást gyakorló területre vezet el bennünket. Nem törekedhettem a teljességre, inkább gondolatindítónak szánom, amely kérdéseket vet fel és saját gondolkodásom jelenlegi állását foglalja össze. Ugyanakkor mint gyakorló lelkész, és nem csak mint tudományos területen tevékenykedő ember foglalkoztatnak ezek a változások. Azt látom, hogy a magyar teológiai reflexióban ezen változásokra már le vagyunk maradva. Lelkésztársaim figyelmét szerettem volna felhívni ezen elméletinek tűnő, de a praxis szintjén egyre több kérdést felvető témakörben.

1. https://gyires.inf.unideb.hu/KMITT/c01/ch02.html (letöltés: 2023. 03. 02.).

2. John McCarthy: What is Artificial Intelligence? http://jmc.stanford.edu/artificial-intelligence/what-is-ai/index.html.

3. John Lennox: 2084 – A mersterséges intelligencia és az emberiség jövője (Budapest: Harmat, 2021), 17. o.

4. Alan Turing (1912–1954) angol matematikus, logikus és kriptográfus volt. Munkássága számos területen kiemelkedő volt, így az informatika, a mesterséges intelligencia és a kódfejtés területén is jelentős eredményeket ért el. Turing az első olyan matematikus volt, aki számítógépet alkalmazott a matematikai problémák megoldására, és kiemelkedő eredményeket ért el a számítógépek elméletének kidolgozásában. A Turing-gépnek nevezett eszköz, amelynek alapján a számítógépek működnek, a mai napig kulcsfontosságú az informatika területén.

5. H. R. Niebuhr: Krisztus és kultúra (Budapest–Sárospatak: Harmat – Sárospataki Keresztyén Filozófiaintézet, 2006).

6.https://www.wired.co.uk/article/emotion-machines (letöltés 2023.02.28.)

7. https://www.theatlantic.com/international/archive/2018/02/china-surveillance/552203/.

8. Shoshana Zuboff: The age of surveillance capitalism; vagy John Lennox 2084 c. könyve.

9. A Cambridge Analytica-botrány felelősei a Facebook 87 millió felhasználójának adataival élhettek vissza, ebből 2,7 millió uniós állampolgár, https://www.europarl.europa.eu/news/hu/headlines/society/20180418STO02004/facebook-cambridge-analytica-botrany-zuckerberg-valaszoljon-az-europaiaknak.

10. Randy Reed: The theology of GPT-2: Religion and artificial intelligence.

11. https://www.nemzetisport.hu/egyeb_egyeni/deep-blue-azaz-mely-szomorusag-kaszparovnak-2556169.

12. A special issue on AI and religion for The Journal of Implicit Religion, edited by Beth Singler and including her articles: “An Introduction to Artificial Intelligence and Religion for the Religious Studies Scholar” and “Roko’s Basilisk or Pascal’s? Thinking of Singularity Thought Experiments as Implicit Religion”. 2018.

„Orwell attól félt, hogy az tesz tönkre bennünket, amit gyűlölünk, míg Huxley attól, hogy az, amit szeretünk.”

„Az 2000-es években az AI-kutatások átalakultak, hogy nagyobb hangsúlyt kapjanak a széles körű adatelemzésre és a mély tanulásra.”

„Érdemes emlékeznünk Dániel bibliai alakjára, amely egy lényegesen másik alternatívát kínál.”

„Egyre tudatosabban kell odafigyelnünk a saját, a gyülekezeteinkhez és egyházunkhoz kapcsolódó adatokra.”

„Mind a három kérdéskör komoly kihívásokat jelent.”

TEOLÓGIA

Csernus Máté

A KIENGESZTELŐDÉS HATÁSKÖRE: KINEK A BŰNÉÉRT HALT MEG JÉZUS KRISZTUS?

BEVEZETŐ

Az indított el engem e tan komolyabb vizsgálatának útján, hogy úgy éreztem, itt a Bibliához való helyes viszonyulásunk, az Ige tekintélyének feltétlen elfogadása és helyes értelmezése kerül veszélybe. Úgy láttam, hogy az ötpontos kálvinista álláspont kiforgatja azon igeszakaszok értelmezését, amelyek a korlátlan (más néven univerzális vagy általános) kiengesztelés tanát támasztják alá,[1] vagyis azt, hogy Jézus minden ember minden bűnéért kereszthalált halt, ezáltal biztosítva az üdvösség útját kivétel nélkül mindenkinek. Ez azt jelenti, hogy önmagában Krisztus halála nem ment meg senkit, hanem lehetővé teszi az összes elveszett ember megmenekülését, azoknál pedig, akik hisznek az evangéliumban, aktualizálódik a bűnbocsánat és az örök élet.

Nyilvánvalóan a másik oldal képviselőinek is fontos a téma, hiszen a T.U.L.I.P. harmadik pontja (Limited Atonement) ezt részletezi. Igaz, még kálvinisták között is (értsd: akik legalább a második pontot, vagyis a feltétel nélküli kiválasztást elfogadják) ez a legvitatottabb pont. A korlátozott kiengesztelődést (meghatározott [definite] kiengesztelődést vagy részleges megváltást) elfogadók[2] több súlyos nehézségre mutatnak rá, ha valaki nem az ő megközelítésük alapján gondolkozik a megváltásról. Véleményük szerint Jézus Krisztus csak a kiválasztottak összes bűnéért halt meg, amivel megszerezte és teljesen bebiztosította az ezen csoporton belül lévők üdvösségét. Többek között azért állítják ezt, mert úgy hiszik, Isten igazságtalansága (lásd kettős fizetség érve alább) következne abból, ha ez nem így volna.[3]

Ebben a cikkben nincs lehetőség az egész téma részleteire kitérni, itt a korlátlan kiengesztelődés mellett fogok kiállni: a legerősebb mellette szóló igeszakaszok közül mutatok be hármat,[4] előtte pedig az egyik teológiai ellenérv feloldására törekszem. Elsősorban azt szeretném elérni, hogy mindkét oldal jobban megismerje a saját és a másik nézetének kihívásait és megoldási javaslatait, valamint újragondolja álláspontját.

KETTŐS FIZETSÉG

A korlátlan kiengesztelődés ellen felhozott egyik, ha nem a legerősebb érv a kettős fizetség. Ha Jézus minden egyes ember bűnéért meghalt, akkor az egyik végkifejlet szerint minden ember üdvözülni is fog, hiszen akkor a bűnök büntetését Krisztus teljes mértékben kifizette, tehát már senkit nem lehet kárhoztatni vagy büntetni semmivel. Mivel a korlátlanok többsége nem fogadja el ezt (az üdvuniverzalizmust), itt jön a másik végkifejlet, miszerint lesznek olyanok, akiknek a bűnéért kétszer is büntetés jár: először ezt Krisztus szenvedi el a kereszten, majd másodszor a hitetlenek az örök kárhozatban, ezáltal tehát Isten igazságtalanná válik, mert bizonyos bűnökért kétszer is büntet.

Először is leszögezhetjük, hogy Jézus kereszthalála senki szerint sem hoz azonnali bűnbocsánatot és üdvösséget, a hit útja elkerülhetetlen, mert ez az Isten által kijelölt út (Ef 2,8–9; Jn 3,3–18; 5,24; 17,3). Ezt a korlátozottak is elfogadják, de emellett azt is állítják, hogy Jézus halálával bebiztosította az üdvösséget.[5]

Az érv erőssége abban áll, hogy a bűneinkből való megváltáson alapszik. Jézus kifizette a bűneinkért járó jogos büntetést, csakis ezért van esélyünk megmenekülni.[6] Azonban az érv gyengéje is pont ebben áll: Jézus pontosan kinek és mennyit fizetett? Egyáltalán mit jelent az, hogy a bűneinkért fizetett? Ezeket az Ige nem minden részletében fejti ki. A megváltás a kivonulás ószövetségi képén alapszik, és eredetileg két jogi vonatkozású szóval kapcsolatos: az egyik kifejezés (פָּדָה) a rabszolga kiváltására, a másik (גָּאַל) egy személy tulajdonának megváltására utal.[7] Az Újszövetségben a megváltás egy metafora annak leírására, aminek a kereszten végbe kellett mennie ahhoz, hogy a bűn rabszolgaságából kiútja legyen az embernek.[8] „A váltságdíj tanának lényege az, hogy a megváltás sokba kerül.”[9]

Vegyük észre, hogy amennyiben a kettős fizetség logikáját elfogadjuk, akkor az előbb elmondottaknál többet is el kellene fogadnunk! Nevezetesen azt, hogy Jézus megszerezte vagy megvásárolta az üdvösségünket annak minden egyes „tartozékával” (kegyelem, hit, újjászületés) együtt. Viszont a valóságban senki sem szó szerinti tranzakcióról beszél, Jézus nem árucikkeket vásárolt a kereszten.[10] Ez túlzott leegyszerűsítés lenne és a kegyelem szükségtelenségét is jelentené: ha Jézus szó szerinti értelemben fizette ki adósságunkat, akkor onnantól kezdve szabadok lennénk és kész.[11] Ezt azonban már a korlátozottak sem fogadják el, a kettős fizetség tehát túl sokat bizonyít. Allen jogosan teszi fel a kérdést, hogy ha így áll a helyzet (ti. Jézus kifizette az árat, és ezért megvan az üdvösségünk), akkor a választottak miért nem igazulnak meg azonnal, ott a kereszten?[12]

Hasonló problémába ütközünk Isten haragjával kapcsolatban: hogyan lehetnek a választottak, de még nem hívők (tehát megtérésük előtt állók) Isten haragja alatt, ha Jézus már kifizette bűneik büntetését, és ezzel kiengesztelte Isten haragját (Róm 3,25; 1Jn 2,2; 4,10)? Hogyan lehetnek egy bizonyos ideig, évekig vagy évtizedekig Isten haragja (Jn 3,36; Ef 2,3), sőt, ítélete alatt (Jn 3,18)? Ha a kétszeres büntetés igazságtalan, akkor ezt is annak kellene tartanunk, hiszen a választottakért már elszenvedte Jézus az Atya ítéletét, vagyis a haragját, tehát a választottakat a kereszt után ártatlannak kellene tartania. Az Atya ugyanazokért a bűnökért kétszer haragszik: először Jézusra öntötte ki minden haragját, majd volt egy olyan időintervallum is a választottak életében, amikor rájuk is haragudott. Azzal nem oldódik fel a kérdés, ha azt mondjuk, megtérésük után már nincsenek Isten haragja alatt, mert hiszen előtte az alatt voltak, és ez a probléma. A logika alapján Isten, jóllehet nem örökre, de mégis egy ideig igazságtalanul haragszik azokra, akikért Jézus már kiengesztelte őt. Pedig Jézus a választottak minden bűnéért meghalt, és Isten teljes haragját elszenvedte értük. Végső soron tehát a korlátozott kiengesztelődés tana nem oldja fel Isten igazságtalanságának a kérdését.

Charles C. Ryrie megoldási javaslatában a megváltás ószövetségi eseményére hívja fel a figyelmet.[13] Amikor Isten azt parancsolta népének Egyiptomban, hogy öljék meg a pászkabárányt, önmagában a bárány megölése nem volt elegendő az elsőszülöttek megmeneküléséhez: az életben maradás feltétele volt az is, hogy a bárány vérét kenjék fel az ajtófélfára és a szemöldökfára, továbbá bent is kellett maradniuk a házban (2Móz 12,21–23). Hasonlóképpen azt látjuk az Újszövetségben is, hogy Krisztus (a Bárány) vére kiontatott értünk a bűnök bocsánatára (Zsid 9,14; 10,19; 1Pt 1,19), de csak akkor menekülhetünk meg, ha ezt hittel elfogadjuk: addig nincs üdvösségünk, és ha nem teljesítjük ezt a feltételt, nem is lesz (Jn 3,36; 5,24).

IGÉK TANULMÁNYOZÁSA ELŐTT

Mielőtt igeversekre térnénk rá, fontos megemlítenünk, hogy a korlátozottak rendszerint hivatkoznak azon igeszakaszokra, melyek arról írnak, hogy Jézus életét adta egy bizonyos csoportért: sokakért (Mk 10,45), értünk (Tit 2,14), a juhokért (Jn 10,15), az egyházért (Ef 5,25).[14] Ebben azt vélik felfedezni, hogy az Újszövetség rámutat: Jézus Krisztus kereszthalála csak (!) az emberek egy szűkebb csoportját foglalja magában, nem mindenkit. Ahogy Grant R. Osborne is rávilágít, egyetérthetünk azzal, hogy ezek az igeszakaszok következetesek a korlátozott kiengesztelődés tanával, de ha figyelmesen megvizsgáljuk az igéket, kiderül, hogy explicit nem mondják ki a tan igazságát.[15] Figyeljük meg, hogy az ezen érv mentén feltüntetett igeszakaszok egyikében sem[16] azt olvassuk, hogy Jézus „csak” azért a bizonyos csoportért adta életét, ezért ezeket nem is értelmezhetjük így. A kontextusban ezek a közösségek kerülnek középpontba, róluk vagy nekik szól a tanítás. Viszont nem vonhatunk le messzemenő következtetéseket más – az adott textusban nem említett – csoportokról ezeken a helyeken. Ha mégis következetesen ezt a hermeneutikai módszert alkalmaznánk, akkor Pál azon állítását, hogy Jézus az életét adta érte (Gal 2,20), úgy kéne értenünk, hogy Jézus csak érte adta az életét. Beláthatjuk, hogy ez így tarthatatlan. Urunk meghalt az egyházért, de ez nem jelenti egyúttal azt is, hogy csak az egyházért halt volna meg. Nem adhatunk több jelentést az igéknek annál, mint amit a szövegben olvasunk. A kérdés tehát továbbra is fennáll: a Biblia írja-e, hogy Jézus Krisztus – nemcsak a kiválasztottakért, hanem – szó szerint mindenkiért meghalt?

Egy másik lényeges dolog, hogy az ötpontos kálvinistáknak fel kellene vállalniuk, hogy Jézus engesztelő áldozata nem elérhető a mellőzötteknek, nekik egyáltalán nincs lehetőségük bűnbocsánatot nyerni. Szerintük az Atya csak a választottakat rendelte arra, hogy újjászülessenek, kérjék a kiengesztelődést és a bűnbocsánatot, és a Szentlélek csak bennük munkálkodik olyan hatékonysággal, aminek üdvösség lesz az eredménye. Ezért így vagy úgy, de senki másnak nincs esélye üdvösségre. Viszont mindeközben félrevezető, ha azt állítják, hogy bárki vagy mindenki üdvözülhet, mondván, Jézus halála elégséges bűneik bocsánatára. A korlátlanok egyetértenek ezzel, de a helyzet mégis az, hogy a korlátozottak szerint Jézus nem halt meg mindenki bűnéért, pedig valakinek el kell szenvednie a bűnök büntetését, és ha ez nem lehetett Jézus, akkor biztosan a bűnös emberek fognak bűnhődni. Ezért a mellőzötteknek a korlátozott engesztelés alapján nincs és soha nem is lehet közük Istenhez üdvösség tekintetében. Hiába állítanánk, hogy Jézus halálának felbecsülhetetlenül nagy értéke van, és ez elegendő ahhoz, hogy mindenki üdvözüljön, ő mégsem halt meg azok bűneiért, akiket nem választott üdvösségre. Ahogyan Millard J. Erickson rámutat, ez olyan, mintha Isten egy nagy vacsorát rendezne, ahol a szükségesnél több élelmet tálal fel, emellett viszont elutasítja annak a lehetőségét, hogy még több vendéget meghívjon.[17]

Az is elengedhetetlen, hogy tisztázzuk: a korlátlanoknak nem szükségszerű egyetérteniük az univerzalizmus tanával, vagyis azzal, hogy végső soron mindenki üdvösségre fog jutni. A korlátozottakban az az előfeltételezés áll, hogy ha valakinek a bűneiért Jézus meghalt, akkor az biztosan üdvözülni is fog. A korlátlanok azonban nem fogadják el ezt a prekoncepciót. Sőt, inkább a hit szükségességét hangsúlyozzák, ami az üdvösség feltétele: Jézus a maga oldaláról ugyan biztosította az üdvösséget, a hívők oldaláról azonban a hitet várja el, és ez nem igazságtalan.[18]

„Krisztus halála elérhetővé tette az örök életet mindenkinek, de nem automatizálta mindenkinek.”[19]

Abból, hogy Jézus minden egyes emberért meghalt, és ezáltal mindenkinek biztosította az örök életre jutás lehetőségét, nem szükségképpen következik az, hogy minden egyes ember üdvösségre is fog jutni.[20]

„Valaminek a biztosítása és birtoklása két különböző dolog.”[21]

Valójában pont azért is kapnak kritikát a korlátlanok, mert úgy gondolják, hogy Krisztus halála az emberek üdvösségét „csak” opcionálissá tette, de nem véglegesítette vagy biztosította be örökre.[22]

Az adott textusok tanulmányozásakor majd fontolóra kell vennünk többféle magyarázatot is, de egyszersmind el is kell köteleződnünk az egyik mellett. Nyilvánvalóan nem lenne elegendő, ha egy következetes és a textusból kiinduló magyarázattal szemben felsorolnánk néhány más lehetséges értelmezést is, amelyek beleférnének a mi teológiai rendszerünkbe, majd egyszerűen továbbállnánk.

„Sok szövegrészletet többféleképpen lehet értelmezni. De nem kellene-e a legvalószínűbb értelmezést választanunk?”[23]

De igen. Végül, de nem utolsósorban: ne kövessük el az előzőhöz hasonló hibát úgy, hogy különböző teológiai érvek mentén eleve elvetjük a szövegből logikusan és következetes hermeneutika alapján kapott értelmezést!

1Jn 2,1–2: „Gyermekeim, ezt azért írom nektek, hogy ne vétkezzetek; ha pedig vétkezik valaki, van pártfogónk az Atyánál: az igaz Jézus Krisztus, mert ő engesztelő áldozat a mi bűneinkért; de nemcsak a mienkért, hanem az egész világ bűnéért is.”[24]

„János célja bemutatni, hogy Jézus Krisztus kiengesztelő munkája az egész világon nem csak az emberek egy korlátozott csoportjának szól. Ehelyett Jézus az egyetlen elérhető engesztelő áldozat az egész világ számára.”[25]

Kérdés, hogy mindebből kiderül-e, hogy ez alatt a kiengesztelődés korlátozott vagy korlátlan hatásköre az igaz. Nem, mert ezzel a megfogalmazással mindenki egyetért. Egyrészről a korlátozottak úgy hiszik, hogy bárki (választott és nem választott egyaránt) bűnbocsánatot kaphat, ha hittel és megtéréssel fordul Istenhez, mondván, hogy Jézus Krisztus áldozata elégséges ahhoz, hogy minden ember üdvözüljön.[26] Másrészről a korlátlanok többek között a fenti kijelentés miatt is hangsúlyozzák azt, hogy Jézus Krisztus minden ember bűnéért meghalt, mert szerintük pont ezáltal vált lehetségessé, vagyis biztosítottá (de nem szükségszerűvé!) a bűnbocsánat kivétel nélkül mindenkinek.

A felhozott textus első versének megszólításából – „Gyermekeim” – megbizonyosodhatunk arról, hogy János keresztényeknek írt.[27] Ha vétkeznek is, nem kell félniük, mert Krisztus a mi – vagyis a hívők – pártfogója, aki „engesztelő áldozat a mi bűneinkért; de nemcsak a mienkért, hanem az egész világ bűnéért”. Tehát Jézus még a hitetlenekért is engesztelő áldozat volt. Hiszen ha elfogadjuk, hogy János „gyermekeim” kifejezése keresztény hittestvéreire utal, és Jézus a keresztények pártfogója, akkor a „mi” alatt csak a Krisztusban hívőkről lehet szó. Ha pedig a „mi” kifejezés azonosítható a keresztényekkel, akkor a „világ” ennek kibővítése kell hogy legyen.

János itt a minden ember számára adatott megmenekülés lehetőségét hangsúlyozza, mindamellett, hogy máshol egyértelművé teszi ennek eléréséhez a feltételt is: a megtérést (1Jn 1,6–10), a Krisztushoz való tartozást (5,11–13).

„Az Úr Jézus halálában biztosította az üdvösséget, ami elegendő minden ember számára (»az egész világért«), de csak azoknak hatékony, akik bíznak benne (2Kor 5,14–15.19; Zsid 2,9; Jel 22,17).”[28]

Az egyik megoldási javaslat arra, hogy az ige a korlátozott kiengesztelődés értelmezésébe beleférjen, hogy az igeszakaszt a homályos vagy nehezen érthető igék csoportjába kategorizálják.[29] Carl R. Trueman szerint a lévita papságnak jellegzetesen korlátozott tevékenysége, például a népért bemutatott engesztelő áldozata (3Móz 16), Jézus főpapi imádsága (Jn 17), valamint a kijelentő állítások Krisztus áldozatával kapcsolatban (meghalt a „juhokért” – Jn 10,11) egyértelműbben tanítanak a kiengesztelődés hatásköréről, mint az 1Jn 2,1–2, ezért ez utóbbi igét az előbbiek fényében kellene értelmezni.[30]

A korlátlanoknak viszont nem egészen világos, hogy itt mi lenne ennyire homályos. Ahogy Osborne is kifejti, inkább úgy tűnik, hogy a legplauzibilisebb értelmezés Trueman szerint egyszerűen nem lehet helytálló, ezért kell lennie valamilyen más, exegetikailag tartható magyarázatnak.[31] Mielőtt Trueman logikáját követjük, érdemes volna figyelembe venni az alábbi szempontokat:

1. A lévita papság tevékenységi körét egyenest átemelni Jézus főpapi tevékenységi körére elhamarkodott volna. Rengeteg különbség van a két papság között: a törvény alapján a főpapság Lévi törzse szerinti, ároni öröklődéssel, bűnös emberekből áll – Jézus Júda törzséből származik, Melkisédek rendje szerinti, örök és bűntelen (Zsid 7–10). Ezeket a Biblia külön kiemeli, viszont arra sehol nem találunk utalást, hogy az engesztelés hatáskörét illetően azonosságot figyelhetünk meg.

2. A főpapi imádságban úgy tűnik, a világért is imádkozott Jézus: „hogy ők is [akik majd hisznek] mibennünk egyek legyenek; hogy elhiggye a világ [!], hogy te küldöttél engem.” (Jn 17,21b) De még ha Jézus itt csakis a választottakért imádkozott volna, az sem jelenti azt, hogy ne imádkozott volna máshol általánosságban a világért vagy a bűnösökért attól függetlenül, hogy választottakról van szó vagy sem. Erre találunk példát is (Lk 23,34).

3. Korábban már megemlítettük, hogy a korlátozottak megfigyelése, miszerint Jézus halálának egy bizonyos csoportra (a választottakra) való korlátozását vagy szűkítését látjuk az Újszövetségben, nem bizonyított és problémákat vet fel (lásd Gal 2,20).

Wayne Grudem azt javasolja, hogy az igevers értelmét inkább abban keressük, hogy Jézus kereszthalála elégséges minden ember bűnbocsánatára.[32]

„[János] talán egyszerűen csak úgy érti, hogy Krisztus az engesztelő áldozat, amit az evangélium most a világon minden ember számára elégségessé tesz.”[33]

A megfogalmazás („talán”) éppen azt bizonyítja, hogy habár ez egy lehetséges megoldás felvetése, de mégsem úgy látszik, hogy a textusból alátámasztott jelentés. A korlátlanok elfogadják, hogy Jézus halálának értéke elegendő vagy elégséges minden ember üdvösségére, de a szöveg nem ezt állítja, hanem azt, hogy „ő engesztelő áldozat” az egész világ számára. Ha nem az egész világ helyett és az ő bűneikért halt meg, hogy lenne áldozat számukra? Bizony úgy volt engesztelő áldozat a választottakért, hogy meghalt bűneikért, és csak így lehet engesztelő áldozat a nem választottakért is.[34]

Fentebb már megemlítettük, hogy miért félrevezető vagy nem elegendő a kálvinista rendszerben ez a magyarázat: a valóságban az engesztelő áldozat, vagyis a bűnbocsánat és az üdvösség csak a választottaknak van biztosítva, a többieknek még a lehetősége sem jöhet szóba. A T.U.L.I.P. öt pontjának elfogadása egyben annak elfogadása, hogy az Atya, a Fiú és a Szentlélek soha nem munkálja a mellőzötteknek azt, amire nekik szükségük volna ahhoz, hogy üdvözüljenek, maguktól pedig nem tudnak és nem is akarnak üdvözülni.

Egy további javaslat, hogy az „egész világért” értelmezési körét szűkítjük azáltal, hogy az előtte álló „mi” kifejezést is korlátozzuk, tehát az összes kereszténynél kisebb csoportot határozunk meg. Felvethető például, hogy a „mi” térben, időben vagy faji értelemben korlátozott, vagyis Krisztus „engesztelő áldozat a mi bűneinkért”, akik itt élünk (Kis-Ázsiában) vagy most élünk (az I. században) vagy zsidók vagyunk. „De nemcsak a mienkért, hanem az egész világ bűnéért is”, azokért, akik máshol élnek (Kis-Ázsián kívül) vagy máskor élnek (az I. század előtt és után) vagy más néphez (pogányok) tartoznak.[35]

Természetesen megtehetjük, hogy a korlátozott értelmezések egyikét fogadjuk el, de mégis melyiket és mi alapján?[36] Ha mégis letesszük a voksunkat valamelyikre, további problémába ütközünk. Mondjuk azt, hogy „ő engesztelő áldozat a mi bűneinkért”, akik most élünk. De akkor következetesen korlátoznunk kell a közvetlenül előtte álló kijelentést is: „van Pártfogónk az Atyánál”. Amikor János ezt mondja, akkor ezek szerint csak azokra utal, akik az ő korában élő keresztények, vagyis úgy gondolja, hogy Jézus csak az akkori hívők pártfogója? Azt akarja mondani János, hogy a mostani hívőknek Jézus a pártfogója és engesztelő áldozat is, de a jövőbeli hívőknek (csak) engesztelő áldozat? Bizonyára nem erről van szó.

Érdemes volna feltenni a kérdést, hogy hogyan kellett volna úgy fogalmaznia Jánosnak, hogy biztosan azt fejezze ki, hogy a hívők összességét érti a „mi” alatt, és a rajtuk kívül eső hitetleneket az „egész világ” alatt. Mi győzné meg a korlátozottakat, ha az sem elég, hogy a „mi” azoknak a csoportját jelenti, akiknek pártfogója Jézus, de ő nemcsak értük engesztelő áldozat, hanem az „egész világért” is? A szövegből semmi nem indokolja, hogy az „egész világ” alatt csak a kiválasztottakra gondoljunk, viszont mindannyian tudjuk, hogy az „igaz Jézus Krisztus” az összes kiválasztottnak a pártfogója, ezért ez azt sejteti önmagában, hogy a hívők teljességére kell gondolnunk a „mi” alatt.

Az 1Jn 5,19-ben ezt olvassuk: „Tudjuk, hogy Istentől vagyunk [mi = keresztények], és az egész világ [a teljes emberiség, a keresztényeken kívül] a gonosz hatalmában van.” Ez az egyetlen hely, ahol a levélben az „egész világ” kifejezés még megtalálható, és minden kétséget kizáróan magában foglal minden egyes embert a közvetlenül előtte említett keresztényeken („Istentől vagyunk”) kívül. Ez pont megegyezik azzal az értelmezéssel, ahogyan a korlátlanok gondolkoznak az előző igeszakaszról. Viszont ha a korlátozottak logikáját követve ezt is úgy magyaráznánk, mint a korábbi igeszakaszt, biztosan helytelen értelmezésre jutnánk.[37]

2Pt 2,1: „De voltak a nép körében hamis próféták is, mint ahogyan közöttetek is lesznek hamis tanítók, akik veszedelmes eretnekségeket fognak közétek becsempészni. Ezekkel megtagadják az Urat, aki őket megváltotta, így gyors pusztulást hoznak magukra.”

Péter arról ír itt, hogy ugyanaz megismétlődik Isten újszövetségi közösségében, mint ami már megtörtént az ószövetségi gyülekezettel is: jönnek majd hamis próféták, akik igyekeznek elterelni a népet az igaz tanítástól és az egyetlen Úrtól. Pál is beszél erről hangsúlyozva, hogy közülük – a hívők közösségéből – is támadnak majd ilyenek (ApCsel 20,29–30). A szöveg természetes olvasatában úgy tűnik, Péter egyszerűen azt állítja, hogy még ezeket a hamis prófétákat is – akikről igen valószínű, hogy nem sorolhatók a kiválasztottak csoportjába – Jézus megváltotta kereszthalála által, vagyis meghalt az ő bűneikért is.[38]

A „megváltotta” helyén az eredeti görög szó: ἀγοράζω, jelentése: vesz, vásárol, megszerez.[39] „Átvitt értelemben a rabszolgavásárlás (kiváltás, »megváltás«) gondolatköréből véve vonatkozik az ige Jézus megváltó művére, amellyel övéit kiváltja, »áron megveszi« a bűn rabszolgaságából.”[40] Ryrie felhívja rá a figyelmet, hogy ez a szó nemcsak olyan esetekben fordul elő, amikor a birtokbavétel közvetlenül a vásárláskor megtörténik, hanem olyankor is, amikor ugyan a vásárlás már megtörtént, de még nem végleges, mert a személy látatlanban vásárolt (Lk 14,18–19).[41] Hasonlóképpen minket is megvásárolt Jézus az ő vérén, de ez csak akkor aktualizálódik, amikortól mi azt hittel elfogadjuk (Jn 1,12–13; 3,14–18).

Ki váltotta meg őket? A δεσπότης jelentése: Úr, tulajdonos, nagyúr, önkényúr.[42] A szó általában Istenre vonatkozik (Lk 2,29; ApCsel 4,24; Jel 6,10), azonban a Júd 4-ben kifejezetten Jézus Krisztusról van szó,[43] és ha ott rá vonatkozik ez a kifejezés, akkor nem kizárt, hogy a vizsgált szakaszunkban is Jézus Krisztus a δεσπότης. Emellett szól az az érv is, hogy az ἀγοράζω – ahogy azt fentebb említettük – az újszövetségi teológiában Krisztus értünk fizetett váltsághalálára utal (1Kor 6,20; 7,23; Jel 5,9; 14,1–4). Mivel a megváltás Jézus kereszthalála által ment végbe, a kifejezés feltehetően a keresztre és a kereszten meghalt Jézusra utal,[44] ezáltal pedig azzal a jelentéssel bír, hogy Jézus még azoknak a bűnéért is meghalt, akik (akár hívők, akár hitetlenek voltak korábban) tévtanítók és megtagadják őt.[45] Ismét felhívnánk arra a figyelmet, hogy nem elegendő különböző teológiai érvek alapján eleve kizárni azt az interpretációt, ami a szöveg legvalószínűbb jelentése.[46]

Ellenérvként felhozható, hogy a kijelentés, miszerint „őket megváltotta” az Úr, csupán a hamis próféták állítása saját magukról, valójában ez azonban nem igaz. A szövegben viszont semmi nem utal arra, hogy Péter ezt csak hazugságnak tartaná. Ha az egész szövegkörnyezetet megvizsgáljuk, sokkal inkább az tűnik ki, hogy végig Péter igaz állításai hangoznak el, az előtte és utána lévő versekben is:

„a Szentlélektől indíttatva szólaltak meg az Istentől küldött emberek. De voltak a nép körében hamis próféták is, mint ahogyan közöttetek is lesznek hamis tanítók, akik veszedelmes eretnekségeket fognak közétek becsempészni. Ezekkel megtagadják az Urat, aki őket megváltotta, így gyors pusztulást hoznak magukra.” (2Pt 1,21 – 2,1)

Van arra esély, hogy ez a hamis próféták tévedése vagy megtévesztése, de akkor sem mondhatnánk, hogy ez biztosan így van, hiszen a hamis próféták sem mindig hazudtak vagy tévedtek.

„Sokkal valószínűbb azonban, hogy Péter azzal kívánja hangsúlyozni tévelygésük súlyosságát, hogy rámutat: azt az Urat tagadják meg, aki értük is megfizette a váltságot.”[47]

Zsid 2,9: „azt azonban látjuk, hogy az a Jézus, aki rövid időre kisebbé lett az angyaloknál, a halál elszenvedése miatt dicsőséggel és tisztességgel koronáztatott meg, hiszen ő Isten kegyelméből mindenkiért megízlelte a halált.”

Látszólag minden arra utal, hogy a szerző egyszerűen megállapítja, hogy Isten Fia minden emberért meghalt. Megvizsgálhatjuk azonban, hogy milyen értelemben használja a szerző a „minden” és „mindenki” kifejezéseket, ha az egész szövegkörnyezetében elolvassuk az igét. Alább aláhúzva emeljük ki a „minden” kifejezést, KISKAPITÁLISSAL pedig azt, amire vonatkozik:

„Sőt valahol valaki így tett bizonyságot: »Micsoda az ember, hogy gondolsz rá, vagy az embernek fia, hogy gondod van rá? Rövid időre kisebbé tetted őt az angyaloknál, dicsőséggel és méltósággal koronáztad meg, mindent LÁBA ALÁ VETETTÉL.« Ha ugyanis mindent ALÁVETETT NEKI, akkor semmit sem hagyott, ami ne lenne neki alávetve. Most ugyan még nem látjuk, hogy minden URALMA ALATT ÁLL, azt azonban látjuk, hogy az a Jézus, aki rövid időre kisebbé lett az angyaloknál, a halál elszenvedése miatt dicsőséggel és tisztességgel koronáztatott meg, hiszen ő Isten kegyelméből mindenkiért MEGÍZLELTE A HALÁLT. Mert az volt méltó Istenhez, AKIÉRT VAN a mindenség, és AKI ÁLTAL VAN a mindenség, hogy őt, aki számtalan fiát vezeti dicsőségre, üdvösségük fejedelmét szenvedések által tegye tökéletessé.” (Zsid 2,6–10)

A Zsidókhoz írt levél írója a Zsolt 8-ra gondol és a 8,4–5 és 6b részét idézi, ezzel pedig Jézusra utal. Az író külön kitér arra, hogy a „mindent lába alá vetettél” (2,8a) azt jelenti, hogy az Atya „semmit sem hagyott, ami ne lenne neki [Jézusnak] alávetve” (2,8b), vagyis a teljes emberiség és az emberiségnek teremtett világ az uralma alatt van (2,8–9). Az olvasott szakaszunkban Krisztusra mindvégig ebben az értelemben használatos a „minden” kifejezés. Jézus Isten Fia, aki engedelmeskedett a kereszthalálig, ezért fel is magasztalta őt az Atya mindenek fölé (Fil 2,6–11).[48] Ezek alapján tehát arra következtethetünk, hogy Jézus minden egyes ember bűnéért meghalt a kereszten.[49]

„A halál, amit [Jézus] megízlelt, a bűn átka volt. Miközben haldoklott a keresztfán, az örök időkre pokolban lévő lelkek minden gyötrelmét érezte együttvéve, néhány óra alatt elszenvedve. Minden idők minden bűnének minden büntetése – ez volt halálának mélysége. Egyetlen bűne sem volt, mégis ő szenvedett minden bűnért.”[50]

Ezzel szemben a korlátozottak mégis azt állítják, hogy itt is csak arról van szó, hogy Jézus csakis a választottakért halt meg. Ahogy Grudem megállapítja, egyrészt nem úgy fogalmaz a Zsidókhoz írt levél írója, hogy „az egész világban mindenkiért” meghalt Jézus, másrészt a „mindenki” nem szükségszerűen azt jelenti, hogy minden egyes ember, ahogyan a levél más részeiben sem egészen gondolhatunk erre (Zsid 8,11; 12,8).[51] Ez mind igaz, de mindemellett pont Grudem jelenti ki azt is, hogy „természetesen más kontextusokban ugyanez a minden szó jelentheti azt, hogy »kivétel nélkül minden ember«, de ezt minden esetben az egyedi textus alapján kell meghatározni”.[52] Kérdés marad azonban, hogy „aki számtalan fiát vezeti dicsőségre” (2,10), hogyan korlátozhatná a „mindenkiért megízlelte a halált” (2,9) arra az értelemre, hogy az valójában azt jelentse: „minden választottért megízlelte a halált”. A „minden” kifejezésbe az egész szövegkörnyezetben, közvetlenül a 9. vers előtt („minden uralma alatt áll”) és utána is („akiért van a mindenség, és aki által van a mindenség”) egyértelműen benne foglaltatik minden egyes ember. Az az érv, miszerint a 9. vers jelentését a későbbi, szűkebb értelmű megfogalmazásokhoz kell igazítani, nevezetesen a „nem szégyelli őket testvéreinek nevezni” (9,11–12) és „Ábrahám leszármazottait” (9,16), leginkább olyan előfeltételezéseken alapszik, hogy Jézus engesztelő áldozata csak akkor hatékony, hogyha biztosan üdvözülnek azok, akikért bemutatta ezt az áldozatot, és hogy Krisztus közbenjáró és áldozati munkája szétválaszthatatlan.[53] Azonban a bibliai szövegből kiindulva ez az igevers úgy látszik, pont azt bizonyítja, hogy nem egészen így áll a helyzet.

A görög παντὸς (minden) lehet egy genitivus masculinum vagy neutrum is, alakilag a kettő megegyezik. Ez a kifejezés tehát nem csupán azt jelentheti, hogy „mindenkiért” (személy), hanem azt is, hogy „mindenért” (dolog) meghalt. Ez utóbbi értelmezés egyáltalán nem kizárt, sőt a szövegkörnyezetet tekintve valószínűbb lehet.[54] Ez még jobban rávilágít az idézett zsoltár létjogosultságára, amely mindenről, mármint az embernek teremtett világáról beszél: „Úrrá tetted kezed alkotásain, mindent a lába alá vetettél: a juhokat és marhákat mind, még a mezei vadakat is, az ég madarait, a tenger halait, amelyek a tenger ösvényein járnak.” (Zsolt 8,6–8) Ez megalapozza és megerősíti a korlátlan kiengesztelődésre vonatkozó értelmezést, továbbá felveti annak lehetőségét, hogy ezek szerint Krisztus kereszthalálakor nem is csak minden egyes emberre kell gondolnunk, hanem az emberiségnek teremtett világra is.[55]

Felhasznált irodalom és forrásjegyzék

- Allen, David L. – Steve W. Lemke: Calvinism: A Biblical and theological critique [ebook] (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2022), URL: https://www.scribd.com/; [letöltés ideje: 2023. 02. 20.].

- Allen, David L.: The atonement: A Biblical, theological, and historical study of the cross of Christ [ebook] (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2019), URL: https://www.scribd.com; [letöltés ideje: 2023. 02. 20.].

- Allen, David L.: The Extent of the Atonement: A historical and critical review [ebook] (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2016)

- Allen, David L.: Hebrews: An exegetical and theological exposition of Holy Scripture (NAC) (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2010).

- Balázs Károly: Újszövetségi szómutató szótár, https://bibliatanulmanyozas.bibliatarsulat.hu/ujszovetsegiszomutato/; [letöltés ideje: 2023. 02. 20.].

- Constable, Thomas L.: Constable’s expository (Bible Study) Notes. 2023 Edition https://planobiblechapel.org/constable-notes/; [letöltés ideje: 2023. 02. 20.].

- Ellingworth, Paul: The epistle to the Hebrews: A commentary on the Greek text (NIGTC) (Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 1993).

- Erickson, Millard J.: Christian theology (Unabridged, one-volume ed.) (Grand Rapids, Michigan: Baker Book House, 1996).

- Forlines, F. Leroy: Classical arminianism: A theology of salvation (Nashville, Tennessee: Randall House, 2011).

- Grudem, Wayne: Systematic theology (2nd ed.) (Grand Rapids, Michigan: Zondervan, 2020).

- Kruse, Colin C.: The letters of John (PNTC) (Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 2000).

- MacArthur, John: The MacArthur New Testament commentary:2 Peter & Jude (Chicago, Illinois: Moody, 2005).

- MacArthur, John: The MacArthur New Testament Commentary: Hebrews. Chicago,Illinois, 1983, Moody Publishers.

- Milne, Bruce: A megismert igazság: A keresztyén hit kézikönyve (Budapest: MBE, 2014).

- Morris, Leon: Az Újszövetség teológiája (Budapest: KIA, 2001).

- Murray, John: Redemption: Accomplished and applied (Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 1961).

- Naselli, Andrew David – Mark A. Snoeberger: Perspectives on the extent of the atonement: Three views [ebook] (Nashville,Tennessee: B&H Academic, 2015).

- Neste, Ray Van: The gospel coalition commentary on 1 John, https://www.thegospelcoalition.org/commentary/1-john/; [letöltés ideje: 2023. 02. 20.].

- Osborne, Grant R.: A hermeneutika spirálisa: Részletes bevezetés a bibliamagyarázathoz (Budapest: KIA, 2001).

- Ryrie, Charles C.: Teológiai alapismeretek (Budapest: KIA, 2009).

- Tenney, Merrill C.: Újszövetségi bevezető (Budapest: KIA, 2003).

- Varga Zsigmond J.: Görög–magyar szótár az Újszövetség irataihoz (Budapest: Kálvin, 2020).

- Von Rad, Gerhard: Az Ószövetség teológiája I. kötet: Izrael történeti hagyományainak teológiája (Budapest: Osiris, 2000).

1. Az egyszerűség kedvéért a korlátlan kiengesztelődést vallókat innentől „korlátlanok” megnevezéssel említjük.

2. Az egyszerűség kedvéért a korlátozott kiengesztelődést vallókat innentől „korlátozottak” megnevezéssel említjük.

3. Természetesen a korlátozott kiengesztelődés mellett ennél jóval több érvet szoktak felsorolni, pl.: a Szentháromság üdvözítő munkája, vagyis az Atya kiválasztó, Jézus megváltó és a Szentlélek hatékony elhívása így lesz egységben; Jézus főpapi imádsága csak a választottakért szól (Jn 17,9); az Újszövetségben Krisztus halálával és a megváltással kapcsolatosan nem minden egyes ember, hanem szűkebb csoportok megnevezését látjuk (pl. Mt 1,21; Ef 5,25); az Ószövetségben a főpap csak a népért mutatott be engesztelő áldozatot (3Móz 16), hasonlóképpen kell tehát gondolkoznunk Jézussal kapcsolatban is. Trueman: „Definite atonement view” in Andrew David Naselli – Mark A. Snoeberger: Perspectives on the extent of the atonement: Three views (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2015), 36–82. o. A korlátozott kiengesztelődés mellett szóló érvekre a korlátlanok válaszát bővebben lásd Allen: „A critique of limited atonement” in David L. Allen – Steve W. Lemke: Calvinism: A Biblical and theological critique (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2022), 113–144. o.

4. A korlátlanok ennél jóval több igeszakaszt igyekeznek bemutatni saját álláspontjuk mellett. Charles C. Ryrie hat igeszakaszt (2Pt 2,1; 1Jn 2,2; 1Tim 2,4–6; 4,10; Zsid 2,9; Jn 3,16; ApCsel 17,30) (Charles C. Ryrie: Teológiai alapismeretek [Budapest: KIA, 2009], 353–356. o.). David L. Allen tizennégy igeszakaszt sorol fel, melyek bizonyítják (Mt 20,28; Mk 10,45; Jn 1,29; 3,16; Róm 5,18–19; 1Kor 15,3–4; 2Kor 5,14–21; 1Tim 2,1–6; 4,10; Tit 2,11–14; Zsid 2,9; 9,28; 2Pt 2,1; 1Jn 2,1–2; 4,14), és még hatot, melyek maguk után vonják a korlátlan kiengesztelődés tanát (Mt 22,2–14; Lk 14,16–24; 22,19–21; ApCsel 3,26; Róm 14,15; és 1Kor 8,11). (David L. Allen: „A critique...”, 145–160. o.) Talán az eddigi legátfogóbb és legmeggyőzőbb mű, ami a korlátlan kiengesztelődést kifejti és védelmébe veszi: David L. Allen: The Extent of the Atonement: A historical and critical review (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2016).

5. Lásd Osborne: „General atonement view” in Naselli–Snoeberger, 122., 193. o.

6. Ryrie, 316–322. o.

7. Gerhard von Rad: Az Ószövetség teológiája I. kötet: Izrael történeti hagyományainak teológiája (Budapest: Osiris, 2000), 146. o.

8. Leon Morris: Az Újszövetség teológiája (Budapest: KIA, 2001), 96–100. o. A metaforák (pl. megváltás) értelmezésének nehézségeivel kapcsolatban lásd Grant R. Osborne: A hermeneutika spirálisa: Részletes bevezetés a bibliamagyarázathoz (Budapest: KIA, 2001), 348–352. o.

9. Bruce Milne: A megismert igazság: A keresztyén hit kézikönyve (Budapest: MBE, 2014), 266. o.; továbbá lásd Morris, 97. o.

10. David L. Allen: The atonement: A Biblical, theological, and historical study of the cross of Christ (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2019), 227–233.o.

11. Uő: „A critique...”, 132. o.

12. Uő: The atonement..., 238. o.

13. Ryrie, 356–357. o.

14. Trueman, 40–49. o.

15. Osborne: „General...”, 89–93. o.

16. Az alábbi felsorolást hozza Trueman: Mt 1,21; 20,28; 26,28; Jn 6,37–40; 10; 17; ApCsel 20,28; Ef 5,25–27; Tit 2,14. (Trueman, 41–45. o.)

17. Millard J. Erickson: Christian theology (Grand Rapids, Michigan: Baker Book House, 1996), 835. o.

18. Allen: The atonement..., 239. o.

19. Thomas L. Constable: Constable’s expository (Bible Study) Notes (2023 Edition), Notes on 1 John, 32. o.

20. Úgy tűnik, az egyetlen út ahhoz, hogy elutasítsuk a kiengesztelődésnek ezt a fajta biztosított és egyben opcionálisan választható természetét, az lenne, ha úgy gondolnánk, hogy a választottak már azelőtt megigazulnak, mielőtt hinnének: F. Leroy Forlines: Classical arminianism: A theology of salvation (Nashville, Tennessee: Randall House, 2011), 233–234. o. Ez a korlátozottaknak sem elfogadható, ők is azt vallják, hogy amíg nem hisz valaki, addig még nincs üdvössége, hanem az csak biztosítva van.

21. Ryrie, 351. o.

22. Lásd John MacArthur saját és másoktól idézett kritikáját: John MacArthur: The MacArthur New Testament commentary: 2 Peter & Jude (Chicago, Illinois: Moody, 2005), 73–76. o.

23. Hamett: „Definite atonement view” in Naselli–Snoeberger, 100–101. o.

24. A bibliai idézetek forrása a Magyar Bibliatársulat 1975-ös új fordítású Bibliájának javított kiadása (Budapest: Kálvin, 1990).

25. Ray Van Neste: The gospel coalition commentary on 1 John, https://www.thegospelcoalition.org/commentary/1-john/#section-8; [letöltés ideje: 2023. 02. 15.].

26. Wayne Grudem: Systematic theology (Grand Rapids, Michigan: Zondervan, 2020), 741. o. Grudem továbbá úgy gondolja, hogy a „Krisztus minden emberért meghalt kijelentés” igaz, ha ennek jelentése megegyezik azzal, hogy „Krisztus meghalt, hogy lehetővé tegye az üdvösséget minden embernek”. (Uo., 744. o.)

27. Vö. Merrill C. Tenney: Újszövetségi bevezető (Budapest: KIA, 2003), 298–300. o.

28. Constable: Notes on 1 John, 32. o.

29. Trueman, 57–58. o.

30. Uo.

31. Osborne: „General...”, 96–97. o.

32. Grudem, 741. o.

33. Uo.

34. Még egyszer olvassuk János első levelében az „engesztelő áldozat” kifejezést, és minden bizonnyal azzal a jelentéssel bír, hogy Krisztus meghalt értünk: „Ez a szeretet, és nem az, ahogy mi szeretjük Istent, hanem az, hogy ő szeretett minket, és elküldte a Fiát engesztelő áldozatul bűneinkért.” (1Jn 4,10) Vö. Jn 3,16.

35. Emellett érvel pl. John Murray: Redemption: Accomplished and applied (Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 1961), 82–85. o.

36. Colin C. Kruse végigsorolja és bemutatja a jánosi irodalomban (levelekben és az evangéliumban egyaránt) fellelhető összes lehetséges értelmezést a „világ” kifejezésre. Egyik alkalommal sem látunk olyat, hogy János kifejezetten a választottakra vagy az összes választottra utalna ezzel (Colin C. Kruse: The letters of John [PNTC] [Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 2000], 74. o.). Ellenben többször előfordul, hogy jelentése egyértelműen a világban élő hitetlenekre, vagyis az istentelenekre vonatkozik (Jn 1,10.29; 1Jn 5,19). Ahhoz tehát, hogy bizonyítsunk egyfajta korlátozott értelmezést, nem elég olyan dolgokra hivatkozni, hogy János a Kis-Ázsiában élő zsidóknak írt, vagy hogy ő maga is zsidó származású. Ha pusztán ezek alapján (és nem a bibliai szövegből kiindulva) érvelnénk, akkor pontosan ugyanennek a kifejezésnek („az egész világ”) a néhány fejezettel későbbi használatánál is (1Jn 5,19) ugyanezen az alapon egy hasonló szűkítést kéne végrehajtanunk, de ez súlyos tévedéshez vezetne.

37. A korlátozás térben, időben vagy faji értelemben így nézne ki: mi, akik itt élünk (Kis-Ázsiában) vagy most élünk (az I. században) vagy zsidók vagyunk, Istentől vagyunk. De akkor az egész világ, vagyis azok, akik Kis-Ázsián kívül vannak, vagy akik még nem is élnek, vagy mindazok, akik nem zsidók (pogányok), a gonosz hatalmában vannak. Egyértelmű, hogy egyik értelmezés sem állja meg a helyét.

38. Ryrie úgy fogalmaz, hogy „általánosan elismert tény, hogy a fenti igevers a korlátozott engesztelés tanával az egyik legnehezebben összeegyeztethető igeszakasz”. (Ryrie, 353. o. Vö. https://planobiblechapel.org/tcon/notes/pdf/2peter.pdf; letöltés ideje: 2023.02.15.

39. Balázs Károly: Újszövetségi szómutató szótár, https://bibliatanulmanyozas.bibliatarsulat.hu/ujszovetsegiszomutato/; letöltés ideje: 2023.02.15.

40. Varga Zsigmond J.: Görög–magyar szótár az Újszövetség irataihoz (Budapest: Kálvin, 2020), 11. o.; továbbá lásd Ryrie, 351–352. o.; Balázs, letöltés ideje 2023. 02. 19.

41. Ryrie, 354. o.

42. Varga, 198. o.; Ryrie, 67. o.

43. „καὶ τὸν μόνον δεσπότην καὶ Κύριον ἡμῶν Ἰησοῦν Χριστὸν ἀρνούμενοι.” A görög szöveget a Nestle–Aland, Novum Testamentum Graece, 28. revideált kiadásából idéztem.

44. Morris, 466. o.: „»megtagadják az Urat, aki őket megváltotta« (2Pt 2,1). Ez az állítás nyilvánvalóan a keresztre utal, amely révén a megváltás történt.” Valójában ezt még a korlátozottak is el tudják fogadni, lásd MacArthur: 2Peter & Jude, 72–73. o.

45. Constable: Notes on 2 Peter, 42. o.

46. Úgy tűnik, MacArthur elköveti ezt a hibát: miután saját, majd egy régebbi neves (Charles Spurgeon) és egy kortárs (David Clotfelter) teológus ellenérveit hozza fel a korlátlan kiengesztelődéssel szemben, arra következtet, hogy ezen érvek miatt nem lehet igaz az, hogy a hamis prófétákat Krisztus megváltotta. MacArthur: 2 Peter & Jude, 73–76. o.

47. Ryrie, 353. o.

48. Jó, ha figyelembe vesszük azt is, hogy Pál ugyanezen zsoltár idézésekor egy kiegészítést is hozzátesz: „Mert Isten mindent az ő [Jézus] lába alá vetett. Amikor pedig azt mondja, hogy minden alá van vetve, nyilvánvaló, hogy annak kivételével, aki neki alávetett mindent.” (1Kor 15,27) Tehát Pál úgy értelmezi az idézett zsoltárt, hogy minden Jézus alá van vetve, kivéve Istent.

49. Lásd még David L. Allen: Hebrews: An exegetical and theological exposition of Holy Scripture (NAC) (Nashville, Tennessee: B&H Academic, 2010), 212. o.

50. MacArthur (!): Hebrews, 64. o.

51. Grudem, 741. o.

52. Uo.

53. Trueman, 57. o.

54. Paul Ellingworth: The epistle to the Hebrews: A commentary on the Greek text (NIGTC) (Grand Rapids, Michigan: Eerdmans, 1993), 157. o.

55. A teremtett világnak nemcsak a bűnnel való harca és szenvedése hasonló az emberéhez, hanem a jövője is: új teremtés lesz (vö. Róm 8,19–23; 2Pt 3,13; Jel 21).

A cikket lektorálta:

dr. Pafkó Tamás

Csernus Máté tanulmánya módszeresen és kritikusan közelít egy olyan témához, amelynek tárgyalása megköveteli a legmagasabb szintű szakmai felkészültséget. A cikk nem is hagy kétséget ez utóbbi felől. Az impozáns szakirodalmi lista, a szöveg átgondoltsága és gördülékenysége mind arról tanúskodnak, hogy a szerző szakértelemmel, ugyanakkor a tanítás közérthetőségének szándékával kívánja közreadni meglátásait. Kiváló gondolatindító mély teológiai diskurzusokhoz.

„Elsősorban azt szeretném elérni, hogy mindkét oldal jobban megismerje a saját és a másik nézetének kihívásait és megoldási javaslatait, valamint újragondolja álláspontját.”

„A valóságban senki sem szó szerinti tranzakcióról beszél, Jézus nem árucikkeket vásárolt a kereszten.”

„Urunk meghalt az egyházért, de ez nem jelenti egyúttal azt is, hogy csak az egyházért halt volna meg.”

„Krisztus halála elérhetővé tette az örök életet mindenkinek, de nem automatizálta mindenkinek.”

„Tehát Jézus még a hitetlenekért is engesztelő áldozat volt.”

„Természetesen megtehetjük, hogy a korlátozott értelmezések egyikét fogadjuk el, de mégis melyiket és mi alapján?”

„Mindannyian tudjuk, hogy az »igaz Jézus Krisztus« az összes kiválasztottnak a pártfogója.”

„Ezek alapján tehát arra következtethetünk, hogy Jézus minden egyes ember bűnéért meghalt a kereszten.”

Tóth Krisztián

A SÁKRAMENTUMOK TEOLÓGIAI FELFOGÁSÁNAK HATÁSA A GYERMEKKÉPRE

Ez az írás az elmúlt számokban megjelent trilógiájának (először Comenius, majd Luther, végül Kálvin nevelési elveiről és gyermekképéről írt tanulmányainak) kiegészítése, folytatása, summája. Tekinthetjük úgy is, mint egy csokorba szedett, fent vázolt témákban megvalósuló, három fő részből álló szakdolgozat mellékletét. Ezt adjuk most közre.

A szentségek köre leegyszerűsödött a reformáció elterjedésével. A korábban és mind a mai napig létező római katolikus hét szentséggel[1] szemben a protestáns felekezetek csupán kettőt ismernek el, gyakorolnak. Ezek az úrvacsora és a keresztség. Az előbbire vonatkozóan a lutheránus hitrendszer nem azonosul ugyan a római katolikus transzszubsztancia úrvacsorai felfogásával, mégis többet lát a jelekben, mint például a kálvinisták.

„A református egyház a hangsúlyt arra teszi, hogy az úrvacsorában Jézus halálára emlékezünk. A kenyérben és a borban szerintük csak a hívők veszik Jézus testét és vérét, ezek is csak szellemileg. [Az] evangélikusok ragaszkod[nak] Jézusnak ehhez az igéjéhez: ez az én testem, ez az én vérem.”[2]

A baptisták és egyéb szabadkeresztény kisegyházak általában a reformátusokhoz hasonlóan kevésbé vélik szó szerinti értelműnek Jézus szavait, inkább a lelki-szellemi dimenziót hangsúlyozzák.

A keresztség vagy bemerítés kérdésében ugyanakkor népegyházakként jellemzően hasonló elven gondolkodnak az evangélikusok, reformátusok, katolikusok, még ha a konkrét történés értékelésében – pl. eredendő bűn eltörlése, újtestamentumi szövetségi jel kiszolgáltatása – nincs is teljes konszenzus. A közös mindenesetre az, hogy a gyermek be lett fogadva az egyházba – bármit is jelentsen ez.

„Luther Márton kísértései közben mondogatta, vagy krétával asztalára írta ezeket a szavakat: »Meg vagyok keresztelve!« Ezzel azt akarta mondani: Én a keresztség által Istené vagyok, s ezért tőle semmi el nem szakíthat.”[3]

Az egykori Ágoston-rendi szerzetes nyilván katomás, ám meghatározó volt egész életében az ahhoz fűződő személyes tudata, bizodalma.

A népegyházba tartozás, abba való betagozódás széles körben megvalósul a hívek gyermekeinek automatikus megkeresztelésével. Ugyanakkor tisztában lehetünk vele, hogy kiegészítés nélkül ez leegyszerűsítően hat. Több felekezet tanítja és alkalmazza – elvi szinten biztosan – a csak hívő szülők gyermeke megkeresztelésének kritériumát. A hitvalló[4] egyházak – köztük a baptisták is – mindig is a döntésképes korban történő személyes választáson alapuló egyháztagságot szorgalmazták. Éppen ezért már kis kortól kezdve arra tanítják a gyermekeket, hogy alapesetben még „nincsenek bent”, vagyis szükséges, hogy felismerjék magukban az evangélium meghívását, és válaszoljanak rá. Természetesen fontos egyensúlyban maradnunk: például Kálvin sem kapcsolt üdvszerző szerepet a csecsemőkeresztség aktusához.[5]

Mindazonáltal véleményem szerint meg lehet a veszélye egyfajta hamis üdvbizonyosságnak, amennyiben a gyermek arra van nevelve, hogy Isten előtti igaz volta önmagában megkeresztelésének tényéből fakad, nem pedig Jézus Krisztus kereszten szerzett váltságáldozatában való személyes hitéből. Sajnálatos látni a serdülőkorban bekövetkező úgynevezett „kikonfirmálás” jelenségét, melyet nyilván nem tekinthetünk általánosnak vagy tömegesnek, mégsem tagadhatjuk, hogy előfordul. Sőt tagadhatatlan jelenségről van szó, már csak a népszámlálási adatok[6] tükrében is. Fordított folyamat következhet be sok fiatallal a hitvalló gyülekezetekben: ha eljutnak a személyes megtérésig, kérhetik bemerítésüket, mely megerősíti őket hitükben, és például a legtöbb baptista közösség innentől kezdve tekinti őket tagjainak, és ettől kezdve élhetnek – sok helyen – az úrvacsorával is. Hogy korrektek legyünk, nem hallgathatjuk el, hogy nyilvánvalóan történtek már mímelt, hamis bemerítések, illetve megfordítva, számos népegyházi közegben felnőtt gyermek jutott valódi hitre fiatal korában, amiben konfirmációja még inkább megerősítette őt. Szólunk tehát most hitvalló, baptista családban felnőtt fiatalokhoz és szüleikhez – ahol talán veszély lehet a csoportnyomás a bemerítkezés kapcsán, például az ifi nagy része bemerítkezik, „nem szeretnék kimaradni...”, szüleim vagy gyülekezetem „elvárnák ezt a lépést” –, ugyanakkor szólunk a református, evangélikus nevelésben részesülő fiatalokhoz is. Összegezve, nemcsak teológiai, de gyakorlati, pedagógia kérdésnek is látom azt, hogy mit kommunikálunk a gyermeknek általában a keresztségről, még pontosabban saját keresztségéről. Utóbbi – népegyházi – csoport kapcsán, ha már megkapta, akkor azért, hogy milyen reményeket fűz(het) hozzá, milyen jogos „elvárásokra” számít(hat) azzal kapcsolatban, illetve milyen további felelősséggel bír Isten előtt. Magyarul: nem lenne szerencsés abba a „hitbe” ringatnia magát, hogy innentől kezdve minden „rendben van”, az egyháztagság és az üdvösség is „ki van pipálva”! Véletlenül sem arra utalok, hogy oly módon kéne ezekért valamit „tennie”, ami a cselekedetek útján történő üdvözülést jelentené. Azt fontos mindenképp tisztázni a gyermekkel, hogy az erkölcsös – vagy ha úgy tetszik: „keresztényi” – életvitel nem kiérdemlője, hanem következménye a valódi hitnek, bibliai kategóriával élve az újjászületett állapotnak.[7] Ha pedig még nem részesült vízkeresztségben, mert mondjuk „csak” bemutatták8 a gyülekezetnek kisbaba korában, nem kell hogy „pogánynak” tekintse magát olyan értelemben, hogy valami fontos kimaradt volna az életéből, ami sok kortársával – óvodai, iskolai barátjával – megtörtént. De őt is, mint ahogy minden gyermeket, szükséges tanítani a Biblia igazságaira, és felhívásokat tenni élete során a megtérésre, hitvallásra.

Komoly felelőssége van tehát a mindenkori nevelőnek, szülőnek, pedagógusnak, lelkésznek ezekben a kérdésekben. Válaszaink – a fentebb ismertetett témákban – tükröznek egyfajta gyermekképet, és hatással vannak a reánk bízott jövendő generáció hitfejlődésére. Isten adjon bölcsességet minden nevelésben érintett testvérünknek, hogy dilemmáink közepette is egyensúlyban maradhassunk, a fiatalság lelki épülésére és Urunk dicsőségére!

1. Ezek szerintük a keresztség, bérmálás, eucharisztia (vagy Oltáriszentség), bűnbánat szentsége (vagyis a gyónás), betegek kenete, egyházi rend (ami a papi szentség), illetve a házasság.

2. Konfirmációi káté (Budapest: Luther, 2004), 45. o.

3. Uo., 13. o.

4. Természetesen a népegyházak tagjai között is sok hitvalló testvér van. Itt most kevésbé minőségjelzőként használom a kifejezést, mint inkább terminus technicus-ként.

5. Kálvin János [1559]: Institutio II. A keresztény vallás rendszere (Budapest: Kálvin, 2014). Részletek ügyében lásd Institutio II. Negyedik könyv, 16. fejezet, 409. o.

6. A 2011-es népszámlálás komoly népegyházi fogyást mutatott a megelőző, 2001-es adatokhoz képest. Kérdés a mostani őszi (2022) kapcsán, hogy vajon folytatódnak-e a tendenciák. Erről később lesz majd tudomásunk.

7. Vagy felülről – Istentől – születettségnek. Így pontosabban megkapjuk az eredeti görög szöveg jelentéstartalmát a Jn 3-ból: „ha valaki nem születik újonnan, nem láthatja meg az Isten országát.” (3. v.)

8. Baptista gyakorlat szerint a csecsemők ún. gyermekbemutatáson vesznek részt a gyülekezetben. Ilyenkor ott vannak a szülők, a család, akár a kiterjedtebb rokonság. Az ilyen – egyébként keresztelőkhöz hasonló – ünnepi alkalmakon a lelkipásztor, sőt akár a szülők is imádságban Isten áldását kérik az újszülött gyermek életére.

„Természetesen fontos egyensúlyban maradnunk: például Kálvin sem kapcsolt üdvszerző szerepet a csecsemőkeresztség aktusához.”

„Azt fontos mindenképp tisztázni a gyermekkel, hogy az erkölcsös – vagy ha úgy tetszik: »keresztényi« – életvitel nem kiérdemlője, hanem következménye a valódi hitnek.”

ETIKA

Jámbor Ádám

KELLY ÉS AZ EUTANÁZIA

Az eutanázia eredetileg az ókori görög kultúra egyik fogalma volt, ám a mai szóhasználatban egy jellegzetesen modern jelenséget fejez ki. Az a – rendkívüli körülmények között feltörő – vágy, hogy az ember saját élete véget érjen, nem újkeletű az emberiség történelmében, ám az, hogy erre valaki jogot formáljon, nem olyan régi. Egy bizonyos Adolf Jost 1895-ben megjelent ’Das Recht auf den Tod’ című brosúrája volt az, ami az ember saját halálához való jogáról – és ezzel együtt a modern kori eutanáziáról – szóló diskurzust elindította. Őt elsősorban az érdekelte, hogy előállhat-e olyan helyzet, amikor egy ember halála mind az adott ember, mind a társadalom egésze számára kívánatosnak bizonyulhat.[1] Ilyen esetben ugyanis megfontolandó, hogy annak az embernek az életének talán érdemes volna véget vetni. Jost nem az öngyilkosságot akarta joggá formálni, hanem egy olyan orvosi eljárást, ami különleges, nem mindennapi körülmények – elsősorban halálos, gyógyíthatatlan-kezelhetetlen betegség és annak tünetei – együttállása esetén (szerinte) hasznosnak ítélhető mind az egyén, mind a társadalom számára. Továbbá ennek az eljárásnak mind a testi, mind a lelki (mentális) betegségekre történő kiterjesztését javasolta.

Az eutanázia-vita évtizedekig zajlott, és zajlik mind a mai napig. Annyi változás azonban történt, hogy három állam (Belgium, Hollandia és Luxemburg) 2007-ben törvényerőre emelte ezt a gyakorlatot, így már nem csak elméleti síkon, hanem gyakorlati tapasztalatok és statisztikák figyelembevételével folytatódhat az eszmecsere. A gyakorlat azonban újabb és újabb helyzeteket produkál, amelyek újabb és újabb kérdéseket vetnek fel.

Az eutanázia témája etikailag önmagában is problematikus, ám nem egyértelmű körülmények között még bizonytalanabb, hogy szóba jöhető lehetőség-e. Jól példázza ezt egy bizonyos Kelly nevű fiatal hölgy esete, aki elviselhetetlen mentális fájdalmakra és a kezelhetőséggel kapcsolatos kilátástalanságra hivatkozva kérelmezte 2019-ben, hogy eutanáziát hajtsanak rajta végre.[2] Kelly 23 éves, és Belgiumban, Leuven városában él. A vele készült interjúból megtudhatjuk, hogy borderline személyiségzavarral küzd, aminek, elmondása szerint, súlyos – hovatovább elviselhetetlen – mentális fájdalom a következménye. Betegsége odáig fokozódott, hogy egy ízben már öngyilkosságot is megkísérelt elkövetni. Azt követően értesült az eutanázia lehetőségéről, aminek alaposan utánajárt, és benyújtotta kérvényét ezen eljárás iránt. Azonban – az interjú elkészítéséig (2019) legalábbis – nem kapott még engedélyt, mivel nehéz megítélni, hogy az állapota javítható-e. A legtöbb szakértő egytért abban, hogy mentális fájdalom, betegség esetén más a helyzet, mint testi fájdalmakkal küszködő halálos beteg személyek esetén. Az előbbi kapcsán ugyanis az az általános álláspont, hogy terápiák és gyógyszeres kezelés segítségével idővel javulhat az ilyen személyek állapota, közérzete, életminősége. Kelly azonban ebben nem hisz, szerinte az ő helyzete soha nem változna, így eldöntötte, hogy ha nem engedélyezik számára az eutanáziát, önkezével vet véget az életének. Az eutanázia kérdése vélhetően többször merül fel testileg szenvedő emberek kapcsán, mint mentális betegségekkel küszködőknél, és Kelly esete is rámutat arra, hogy – különösen mivel a belga törvény magában foglalja a mentális fájdalmakban szenvedőket – a pszichiátriai esetek kapcsán ez a téma további vizsgálatokra, válaszokra szorul. A fájdalom tényezője nagyban megnehezíti e téma tárgyilagos szemléletét, mert hamar együttérzővé és megoldásra (megszüntetésre) törekvővé válunk, amikor egy másik ember ’elviselhetetlen’ fájdalmáról van szó – legyen az akár fizikai, akár mentális jellegű.

John R. W. Stott a Korunk égető kérdései című könyvében az eutanázia kapcsán három fő kérdést fogalmaz és válaszol meg – keresztény szemmel.[3] E három kérdés az emberi érték, félelem és önrendelkezés szempontjából vizsgálja meg ezt a gyakorlatot. Érdemes a fent említett Kelly esetét is alávetni e kérdések górcsövének – noha a hölggyel készült interjúból egyértelműen látszik, hogy ő nem hívő keresztény szemmel látja önmagát és az életét.

1. Mit ér az ember élete?

Stott szerint az biztosít az ember számára elidegeníthetetlen és megkérdőjelezhetetlen értéket, hogy Isten a maga képmására teremtette, valamint hogy Isten ismeri és szereti.[4] Ezzel szemben Kelly felfogása inkább a modern, „transzcendencia iránt érzéketlen kultúra” szemléletéhez áll közel, miszerint „az élet csak addig jó, amíg élvezetet és jólétet hoz” és amely szerint „a szenvedés elviselhetetlen kudarcnak tűnik, amitől mindenáron meg kell szabadulni.”[5] Az élete nem okoz számára semmiféle örömet – sőt a jövőjében sem lát semmi lehetőséget a boldogságra –, így egyetlen vágya, hogy megszabaduljon tőle. Önértékelése is meglehetősen negatív: „mikor a tükörbe nézek, egy szörnyeteget látok”.[6]

2. Milyen alapvető félelmeket akar enyhíteni az eutanázia?

Milyen lehet az az élethelyzet, életállapot, amelyben az ember inkább választja saját halálát, mint életének folytatódását? A szenvedés természetes módon tiltakozást, ellenállást, a megszüntetésére irányuló törekvést vált ki az emberből. Ám amikor az ember olyan helyzetbe kerül, amelyben úgy látja, nincs eszköz a kezében ahhoz, hogy változtatni próbálhasson, egyetlen kiút marad: a halál. A halott ember nem szenved, ám a halálos/gyógyíthatatlan beteg igen. A szenvedés rosszabb, mint a nem szenvedés, így hát kívánatosabb az ilyen beteg számára a halál, mint az élet. Az ilyen emberek

„…félnek attól, ami számukra egyedüli lehetőségként mutatkozik, hogy el kell viselniük elnyújtott, nyugtalanító, gyötrelmes, visszataszító haláltusájukat”

– véli Stott,[7] noha ő itt elsősorban a testi betegekről beszél. Kelly esetében az okoz bizonytalanságot, hogy nem dönthető el egyértelműen, hogy az állapota megváltoztatására valóban nincs-e több eszköz; hogy csak a halál-e az egyetlen kiút számára. A protokoll szerint két pszichiáter és egy harmadik orvos egybehangzó véleménye szükséges ahhoz, hogy valaki az eutanáziára szóló engedélyt megkapja. Ezt az interjú időpontjáig – hét hónappal a kérelme benyújtása után – nem sikerült még megszereznie. Ez nem is csoda, hiszen

„néhány szakértő amellett érvel, hogy [mentális betegségek esetén] a diagnózis szubjektív, szemben a komoly fizikai betegségekkel, és kitartanak amellett, hogy e csüggedt, fiatal betegek élete idővel, terápiával és gyógyszeres kezeléssel javulhat.”[8]

Noha Kelly állapotában szerepet játszik mind a múltja, mind a borderline személyiségzavara, valamint az, hogy problémájával jószerivel egyedül küzd, mégsem teljesen egyértelmű, hogy javíthatatlan-e a helyzete. Az interjú készítésekor már egy ideje rendszeresen járt egy csoportba, amelyben egy pszichológus (Ann Callebert) vizsgálja a csoport tagjainak életét, helyzetét. E pszichológus hölgy sincs teljesen meggyőződve arról, hogy Kelly élete soha nem változhatna, de nem áll mereven ellen az eutanázia gondolatának sem vele kapcsolatban. Kelly esetében tehát a félelmet az okozza, hogy nincs garancia az állapotának megváltoztathatóságára, és így esélyes, hogy hátralévő élete értelmetlen lelki szenvedésből fog állni. Ha valaki így látja saját jövőjét, nem meglepő, ha elejét szeretné venni.

3. Milyen jogokat gyakorolhatunk a saját életünk fölött?

Talán az emberi önrendelkezés kérdése az, ahol a szekuláris és a keresztény álláspont és értékrend a leginkább ütközik. Egy olyan világszemléletben ugyanis, amely nem vesz számításba semmilyen tekintélyt az ember (nem az egyes ember, hanem általánosan az ember) fölött, az ember önmagát érzi felhatalmazva arra, hogy minden saját magával kapcsolatos döntést ő maga hozzon meg, saját belátása szerint. Az eutanázia szószólói szerint

„…minden embernek joga van (feltéve, ha józan és alkalmas rá) döntéseket hozni és rendelkezni a saját élete fölött…”[9]

Ezt tükrözi Kelly hozzáállása is. Az interjú tanúsága szerint fel sem merült benne, hogy a saját életének elvetésével kapcsolatos döntésében tekintettel legyen mások véleményére. A családjával – az interjú elkészítéséig legalábbis – még nem osztotta meg ezt a szándékát; barátai nincsenek, akikkel beszélgethetne erről; és a csoportban, ahova jár, sem kap megfelelő súlyú ellenvéleményt. Arról nem is beszélve, hogy az Isten véleménye sem foglalkoztatja: az egész interjúban szó sem esik az Úrról. A hívő szemléletmód ezzel szemben elsőként Isten véleményét, akaratát keresi az emberélet kardinális, egzisztenciális kérdéseivel kapcsolatban. Az ember nem autonóm: szabadsága korlátozott, létezése az Istentől függ.[10] A keresztény gondolkodásban az élet Isten ajándéka, ennek megfelelően önmagában felbecsülhetetlen értékkel bír. Épp ebből kifolyólag az élet eldobása (akármilyen módon) súlyos vétek az Istennel szemben. Isten előjoga az élet adása és megszüntetése, így

„…noha Isten az önmagával való partneri kapcsolatra hívott el minket, nekünk, embereknek mégsem szabad betörnünk az ő területére, vagy bitorolnunk az őt megillető jogokat”

– írja Stott.[11] Az emberi autonómia és önrendelkezés tehát nem terjed ki az életünk végének idejével és módjával kapcsolatos döntésre.

E három kérdésen túl azonban van egy olyan probléma is az eutanáziával, amely nem hívők számára is elgondolkodtató: mégpedig az, hogy szembe megy az orvosok hippokratészi esküjével. Ez ugyanis magában foglalja, hogy „senkinek sem adok majd mérget, még ha kéri is; sőt még csak ilyen tanácsot sem adok neki”.[12]

Egy orvosnak tehát nem szabad szándékosan olyan eljárást alkalmaznia, ami egy beteg halálát okozza. Sőt, Stott hozzáteszi, hogy ezáltal a bizalomra épülő orvos–beteg kapcsolat is ellehetetlenül, mert aki elvileg az egészségemet kellene ápolja, helyreállítsa, az adott esetben kész lenne a halálomat is okozni. Kelly önként kérelmezi, hogy eutanáziát hajtsanak végre rajta, amivel végső soron tulajdonképpen arra kér egy orvost, hogy szegüljön szembe orvosi fogadalmával, és alapvető küldetése (emberek gyógyítása) helyett épp annak ellenkezőjét tegye (egy ember megölése). Így gyakorlatilag gyilkosság és öngyilkosság történne: Kelly saját kérésére oltaná ki az életét egy orvos.

E fiatal hölgy esete kívülről nézve kissé ellentmondásosnak tűnik. A vele készült interjúban az általa megfogalmazott gondolatokon (és a kérdező által is megfigyelt, Kelly szemei alatt lévő karikákon) kívül semmi jele nem mutatkozik annak, hogy valóban elviselhetetlen fájdalmakat élne át a lelkében. Épp az ilyen jellegű fájdalom ellenőrizhetetlensége az, ami elbizonytalanító. A döntéshozók ugyanis nem tudnak másra hagyatkozni, mint arra, amit Kelly elmond, és amit az ő elmondásai alapján a szakemberek megállapítanak.

Véleményem szerint azért valószínűsíthető, hogy Kelly igazat mond, mert ha nem mondana igazat, teljesen értelmetlen volna az a szándéka, hogy véget vessen az életének. Ezt alapul véve meglátásom szerint Kelly számára igenis létezik mód arra, hogy élete megváltozzon, mentális állapota javuljon, helyreálljon. Lehet, hogy elcsépeltnek tűnik, de szerintem Kelly-nek ténylegesen arra volna elsődlegesen szüksége, hogy megtérjen az Úrhoz – a bibliai görög μετάνοια kifejezés eredeti értelmében, vagyis az Istennel kapcsolatos gondolkodás radikális megváltoztatása által. Ez ugyanis egy olyan értékrendbeli és felfogásbeli változást eredményezhetne idővel a szemléletmódjában, ami – hitem és reménységem szerint – teljesen az ellenkezőjére fordíthatná a saját életével kapcsolatos jelenlegi meglátásait. Istennek van hatalma arra, hogy megszabadítsa az embert bármiféle testi-lelki betegségből, megkötözöttségből, és ebbe a reménybe bízvást kapaszkodhat bárki. Meglátásomat alátámasztandó és dolgozatomat befejezendő, II. János Pál pápa gondolatát idézem:

„Élni az Úrért annak elismerését jelenti, hogy a szenvedés önmagában ugyan rossz és próbatét, de mindig a jó forrásává válhat.”[13]

Felhasznált irodalom

- II. János Pál pápa, Evangelium Vitae, Szent István Társulat, Budapest, 1995, III/64–67. Elérhető: https://regi.katolikus.hu/nyomtat-konyvtar.php?h=78#EV64 (Utolsó elérés: 2023. 02. 04. 22:45)

- Interjú elérhetősége: https://www.dailymail.co.uk/news/article-7566413/The-clever-attractive-physically-healthy-woman-fighting-right-die-23.html (Utolsó elérés: 2023. 02. 04. 22:45)

- Stott, John, Korunk égető kérdései, Harmat–KIA, Budapest, 2020, 427–456.

- Wikipédia. Adolf Jost szócikk, „Jog a halálhoz” alcím. Elérhető: https://hu.wikipedia.org/wiki/Adolf_Jost#%E2%80%9EJog_a_hal%C3%A1lhoz%E2%80%9D (Utolsó elérés: 2023. 02. 04. 22:45)

MEGFONTOLANDÓ KÉRDÉSEK AZ EUTANÁZIÁVAL KAPCSOLATBAN

Ön vagy valamelyik családtagja személyesen szembesült már azzal, hogy meg kell hoznia a haldokló családtagja orvosi kezelésének befejezéséről szóló döntést? Milyenek voltak a körülmények, és milyen tényezők befolyásolták a döntését?

Hogyan segítette és hogyan akadályozta a modern orvostechnológia az ilyen élet végi döntéseket?

Ön szerint van-e az embereknek „joguk a halálhoz"? Ön szerint meg kell-e tartani az öngyilkosságot tiltó hatályos törvényeket? Miért vagy miért nem?

Ön szerint lehet-e világos erkölcsi különbséget tenni egyrészt a kezelés befejezésére vonatkozó indokolt döntés, másrészt a "halálhoz való jog" gyakorlására vagy az "orvos által segített öngyilkosság" választására vonatkozó indokolatlan döntés között? Milyen tényezőkön alapulna egy ilyen elvi megkülönböztetés?

Ön szerint jó ötlet-e, ha van végrendelet vagy előrehozott gondozási utasítás? Miért vagy miért nem? Bátorítaniuk kellene-e a lelkészeknek a gyülekezeti tagjaikat arra, hogy ilyen megbeszéléseket folytassanak a házastársakkal és családtagokkal?

Forrás:

John Jefferson Davis:

EVANGELICAL ETHICS

Issues Facing The Church Today

4th ed, 2015, P&R Publishing Company

1. Forrás: Wikipédia. Adolf Jost szócikk, „Jog a halálhoz” alcím. Elérhető: https://hu.wikipedia.org/wiki/Adolf_Jost#%E2%80%9EJog_a_hal%C3%A1lhoz%E2%80%9D (Utolsó elérés: 2023. 02. 04. 22:45)

2. Forrás: https://www.dailymail.co.uk/news/article-7566413/The-clever-attractive-physically-healthy-woman-fighting-right-die-23.html (Utolsó elérés: 2023. 02. 04. 22:45) [A továbbiakban: Interjú.]

3. Stott, John, Korunk égető kérdései, Harmat–KIA, Budapest, 2020, 450–456.

4. Stott, i. m., 451–452.

5. Mindhárom idézet forrása: II. János Pál pápa, Evangelium Vitae, Szent István Társulat, Budapest, 1995, III/64.

6. Forrás: Interjú. [Saját fordítás.]

7. Stott, i. m., 452.

8. Forrás: Interjú. [Saját fordítás.]

9. Stott, i. m., 454.

10. Stott, i. m., 454–455.

11. Stott, i. m., 456.

12. Stott, i. m., 428. (Kiemelés tőlem.)

13. II. János Pál pápa, Evangelium Vitae, Szent István Társulat, Budapest, 1995, III/67.

„Kelly azonban ebben nem hisz, szerinte az ő helyzete soha nem változna, így eldöntötte, hogy ha nem engedélyezik számára az eutanáziát, önkezével vet véget az életének.”

„Kelly esetében tehát a félelmet az okozza, hogy nincs garancia az állapotának megváltoztathatóságára, és így esélyes, hogy hátralévő élete értelmetlen lelki szenvedésből fog állni.”

„Véleményem szerint azért valószínűsíthető, hogy Kelly igazat mond, mert ha nem mondana igazat, teljesen értelmetlen volna az a szándéka, hogy véget vessen az életének.”

„Élni az Úrért annak elismerését jelenti, hogy a szenvedés önmagában ugyan rossz és próbatét, de mindig a jó forrásává válhat.”

VEZETÉSTUDOMÁNY

Bacsó Benjámin

A FELHATALMAZÓ VEZETÉS ALKALMAZHATÓSÁGA AZ EGYHÁZBAN

Bevezetés

Hosszabb ideje kutatom a vezetés témakörét. Néhány évvel ezelőtt nagyon hasznosnak találtam Christian Schwarz könyvét, amely a 90-es évek végén született. Habár 25 éves a kutatás eredménye 25 éves, a tanulságai és a benne megfogalmazott elvek időtállónak bizonyultak. Ebben a könyvben Schwarz kiemeli a „felhatalmazó vezetés” szerepét, mint a gyülekezet növekedésének egy jelentős és fontos elvét. Nem csoda, hogy ezek után A Gyülekezet természetes fejlődése című könyv az Élő Remény Baptista Gyülekezetek vezetőségének kötelező olvasmánya lett, a Céltudatos gyülekezet című könyv mellett.

A felhatalmazó vezetés témáját az író így vezeti be: „Növekvő gyülekezetek lelkipásztorai munkájukban arra koncentrálnak, hogy testvéreiket a gyülekezetben saját szolgálatukra alkalmassá tegyék. A tiszteletbeli lelkimunkásokat nem »kisegítőnek« használják saját céljuk és álmuk megvalósításában. Gyülekezeteikben a tekintélyelvű piramis feje tetejére áll: a vezetők segítenek minden kereszténynek a "teljhatalomnak" arra a fokára eljutni, amiben Isten terve alapján részesülniük kell. Alkalmassá teszik, támogatják, motiválják, kísérik őket, hogy azzá váljanak, ami Isten terve velük.”[1]

Vagyis gyakorlatilag nem mással állunk szemben, mint a Biblia azon igazságának alkalmazásával és tudományos alátámasztásával, hogy Isten kifejezetten azért „adott némelyeket”, köztük a pásztorokat is, „hogy felkészítse a szenteket a szolgálat végzésére, a Krisztus testének építésére” (Ef.4,12) Görögben a καταρτισμὸν szó jelentéstartalma: felkészít, szolgálatot betölt, alkalmassá tesz. Vagyis biblikus értelemben itt a felhatalmazó jelző mellé, a „szolgáló” jelzőt is odatehetnénk. A vezetési szakirodalomban a „felhatalmazó vezetés” és a „szolgáló vezetés” között különbséget tesznek, Schwarz definíciója azonban összevonja a kettőt. Ilyen módon a biblikus vezetésnek ezt a két aspektusát együtt érdemes megvizsgálni.

Amennyiben a „felhatalmazó vezetés” és azon belül a „szolgáló vezetés” fogalmát is szemünk előtt tartjuk, akkor értjük meg Oswald Sanders „Lelki vezetés” című klasszikusának gondolatait:

„A szolga szó mindenütt csekély tekintélyre, tiszteletre és megbecsülésre utal…Krisztus azonban a nagyság szinonimájaként használta ezt a szót, és ez forradalmi gondolat volt.”[2]

A szolgáló vezetés nem egy tipikus vezetési forma, ami minden nap szembe jön velünk, nem örvend túl nagy népszerűségnek. A fogalom nem újkeletű, mégis csak az utóbbi évtizedben kezdett teret hódítani, mint új kutatási terület a vezetéselméleti tudósok körében. Ennek az oka, hogy a fogalom meghatározása egy nyugdíjazott menedzser, Robert K. Greenleaf munkásságából ered[3]. Greenleaf felteszi a kérdést, hogy lehet-e egyszerre, egy időben egy személy szolgáló és vezető is? Ez a kérdés különösen is érinti a lelkészi szolgálat lényegét. Nem csak profitorientált vagy egyéb nonprofit szervezetek kérdése, hanem a „gyülekezet vezetésének” kérdése. Egyesek számára talán antagonizmusnak tűnik ezen két fogalom összekapcsolása. Greenleaf úgy fogalmaz, hogy a szolgáló vezető elsősorban szolgál. A „szolgálatkész vezetővé válás” folyamata elsősorban azzal kezdődik, hogy „természetesen” feltör az emberben a mások szolgálatának a vágya. Ezt egy tudatos választás követi a vezetésre[4]. A Greenleaf Központ a Szolgáló Vezetésért kiemeli, hogy ez a vezetési modell hangsúlyozza a mások fokozott kiszolgálását, a munkához való holisztikus hozzáállást, a közösségérzet előmozdítását és a hatalom megosztását a döntéshozatalban. A szolgáló vezetőknek tehát érték- és karaktervezéreltnek kell lenniük, de egyben teljesítmény- és folyamat orientáltnak is[5].

Egy kutatás tanulságai

A gyülekezetvezetés blog kifejezetten lelkészeket, gyülekezeti vezetőket és a jövő vezetőit célozta meg és olyanokat, akiket foglalkoztat a gyülekezet vezetése. 2014 tavaszán készítettünk[6] a blog olvasói között egy online felmérést, amelyben a lelkészekkel kapcsolatban fogalmaztunk meg kérdéseket. Felekezeti háttértől függetlenül 260 vezető töltötte ki a kötelezően választandó kérdéseket. Ami már akkor meglepő volt, hogy „Melyek a lelkészed legjobb tulajdonságai?” kérdésre a válaszok rendszerint a karakterre vonatkozó jelzők voltak: „tisztességes, őszinte, istenfélő, szelíd, megfontolt, humoros stb.”. Ezzel összevetve nagyon érdekes, hogy amikor azt kérdeztük, hogy: „Melyek azok a tulajdonságok, ahol a lelkészednek fejlődnie kell?”, a legtöbbször a lelkészek működésmódjára vonatkozó válaszok érkeztek: „vezetés, emberismeret, szervezés, delegálás stb.” Ennek a lassan 10 éves egyszerű kutatásnak az eredményei nem avultak el. Sőt, igazából még aktuálisabbak. Ha visszagondolunk az elmúlt 3-4 évben történtekre, rendkívül sok nagy vezetői és szervezői kihívás volt, amelyek a gyülekezetek életét érintették, gondolhatunk a covid járvány folyamán fellépő kihívásokra, a „rezsi válságra” és az orosz-ukrán háborúra adott reakciókra. Jelentős kihívások voltak ezek, amelyek a vezetői képességeket tették próbára. Vagyis, akik sokszor legközelebbről látják a lelkészek munkáját, mert a gyülekezet vezetésében jelen vannak, inkább vezetéshez, menedzsmenthez kapcsolódó fejlesztési pontokat jelöltek meg, mint karakterbeli vagy jellembeli tulajdonságokat.

Az „empowerment” fogalmának rövid története

Ma már köztudott, hogy a széles körben használt „empowerment” kifejezés megjelenésének első írásos forrása az Amerikai Egyesült Államok Alkotmánya. Az Alkotmány a fogalmat a pozícióból származó hatalommal, illetve az egyén hatáskörrel való felruházásával azonosítja, mely jelentés magában foglalja a személyes felelősség elfogadását.[7].Az empowerment fogalma elsőként a vallás, majd a szociológia területén vált széles körben elterjedtté. Az 1960-as és az 1970-es években a „felhatalmazás” olyan kifejezésekkel párosult, mint a „sors feletti ellenőrzés” és a „politikai részvétel”, az „alulreprezentált csoportok hatalmának megerősítése”, valamint a „hatalom birtoklása”. A vallási megközelítés hátterében a „Liberation Theology” vagy magyarul a „felszabadítás teológiai” irányzatot hirdető egyházak mellett azok az amerikai civil és polgárjogi mozgalmak álltak, amelyek a szegény és a társadalom peremére került csoportok érdekeit képviselték. A vallás és a civil mozgalmak arra bátorították az elszegényedett, marginalizálódott rétegeket, hogy vállaljanak felelősséget saját sorsuk iránt. A vallás és a szociológia a felhatalmazás megközelítésében a valós hatalom megosztását (sharing real power) állította fókuszba, melyben a hatalomból való részesedést mindenekelőtt a szegényeknek és a társadalom peremére sodródott csoportoknak az esetében hangsúlyozta. Az 1970-es és 1980-as években aztán az empowerment fogalma egyre gyakrabban jelent meg az oktatásban és a pszichológiában. Az új területekre való átterjedéssel párhuzamosan a felhatalmazás jelentése is elkezdett átalakulni. A fogalom tartalmi középpontjába a „társadalmi jólét előmozdítása” került, amelyet a következő kifejezésekkel azonosítottak: az egyén hozzájárulásának jelentősége, erősödő önértékelés, növekvő tudás, méltóság, az információs források hozzáférhetősége, valamint a kultúrával való azonosulás. Ezek után még szélesebb körben terjedt el a fogalom, mivel az 1990-es években a menedzsment-szakirodalom is elkezdte egyre szélesebb körben használni az empowerment fogalmát.

A felhatalmazás értelmezésének időbeli módosulását vizsgálva a kutatók azt feltételezték, hogy a terminológia elterjedésének kezdeti időszakában, azaz 1960-tól, egyre szélesedő jelentéskört foglal majd magában, mely jelentéskört a tudományos iskolák, irányzatok fokozatosan szűkítenek és letisztítanak. A jelentéskör kiszélesedése főként annak volt köszönhető, hogy a felhatalmazás fogalma a vallás mellett 4 új diszciplínában (szociológia, oktatás, pszichológia, szociális munka) vált honossá.

Az 1980-as évek a letisztulás jegyeit mutatták. A „felhatalmazás” jelentéseinek száma 14-ről 9-re csökkent annak ellenére, hogy az öt, empowerment megközelítést alkalmazó tudományterület kiegészült egy hatodikkal, a menedzsmenttel. A következő évtizedtől azonban a felhatalmazás jelentéstartalmának további szűkülése helyett egy robbanás vette kezdetét. Az 1990 és 2000 közötti időszakban 9-ről 17-re emelkedett a felhatalmazáshoz kötődő kifejezések száma. A máig tartó jelentésbővülés egyik magyarázata, hogy amikor egy új diszciplína átvesz egy megközelítést az azt már alkalmazó szakterületekről, olyan tartalommal tölti meg, amely összhangban áll a saját területén addig felhalmozott tudással. Így a menedzsment a teljesítmény növelését állítva a felhatalmazás jelentésének középpontjába olyan új elemeket kapcsolt a fogalomhoz, mint a döntéshozásba való bevonás, a felelősség vállalása, vagy a teamekben történő együttműködés. Az újonnan felmerülő jelentések az elméletek és a kutatási eredmények publikálásával – melyre a vizsgált időszakban drámaian bővülő lehetőség kínálkozott –, átkerültek a másik öt, fent említett diszciplínába, kiszélesítve a felhatalmazás azt megelőző jelentéstartalmát.[8]

Felhatalmazás

Blanchard, Carlos, és Randolph szerzők (2007)[9] alapján érdemes összefoglalni a felhatalmazás alkalmazásának folyamatát és annak három fő tényezőjét, valamint azok fokozatos kiteljesedését, illetve a főbb szempontokon belüli összetevőket, ahol pedig szükséges, hogy egyházi környezetre aktualizáljuk jelentős meglátásaikat. A következőkben nagy hatást gyakorolt munkásságuk alapján szeretnék kísérletet tenni erre, - ahol szükséges - kiegészítve egyházi környezethez tartozó meglátásaimmal. Ezek a tényezők a felhatalmazás alkalmazása szempontjából kiemeltek:

- szabad információáramlás,

- autonómiateremtés a határok kijelölésével,

- önirányító teamek létrehozása.

A három elem mellett létezik egy negyedik, amely minden más tényezőjével összeköttetésben áll: a bizalom atmoszférája.

Ha röviden áttekintjük ezeket a pontokat, akkor még inkább érthetővé válik ez a folyamat. A szabad információáramlás három nagyon fontos lépést tartalmaz. Először is az információ bizalmon alapuló megosztását. Másodszor az információ terjedését akadályozó gátak lebontását, mely akár a hierarchiából, akár egyéb szempontokból következhet. Harmadszor pedig annak a szemléletmódnak a meghaladását, melyet olyan vezetői magatartásként lehet leírni, amely az „információ hatalom” vezetői attitűdöt tükrözi. Logikusan belátható, hogy a 21.században a megfelelő információ hiányában kivitelezhetetlenné válik az önálló és megalapozott döntés. Aki viszont a megfelelő információ birtokában van, felelősséggel vállalhatja fel a döntéshozást. Ha ez megfelelő, akkor a vezetők az információért várhatnak és kaphatnak cserébe bizalmat és felelősségvállalást.

Az autonómiateremtés az autonómia határait kijelölő vezérelvek, értékek és normák meghatározásával történik. Az önállóság a felhatalmazásban nem egyenlő azzal, hogy a vezetők magukra hagyják a vezetetteket. Itt kell megjegyezni, hogy habár nagyon sokszor szinonímaként használják a két fogalmat, a felhatalmazás és a delegálás között mégis érdemes különbséget tenni. A delegálás inkább rutinfeladatokhoz kapcsolódik, jól körülírható és támogatható feladatok végrehajtásához kapcsolódik. A felhatalmazás ellenben sokkal inkább komplex, olykor ismeretlen kihívások megoldását jelenti, amelyek nem igazán szabályozhatóak. Ezért van szükség a határok, források, értékek és normák világos deklarálására. Az autonómiában továbbra is szükség van a vezetésre, azonban a „tradicionálistól” eltérő formában. Az autonóm csapatok tevékenységét a vezetők nem közvetlen mikromenedzseléssel, hanem az értékek, a vezérelvek, a célok és a normák egymással összhangban álló kijelölésével tartják irányban. Rendkívül nagy szerep jut a közös értékrendnek, hiszen ezen értékek jelentik a közös alapot a megfelelő döntések meghozatalához, amelyek az adott szervezet, gyülekezet céljainak elérését segítik.

Az „önirányító teamek” furcsán hangzik egyházi közegben. Lényegét tekintve a fenti két lépés eredményeként, a különféle szervezetek feloldják a felhatalmazás működését gátló strukturális korlátokat. Egyházi közegben inkább szoktuk őket „munkacsoportnak”, „bizottságnak”, „szolgáló csoportnak” nevezni. A felhatalmazott „teamek” nem izolált döntéshozóktól függnek, hanem helyette olyan csapatokban zajlik a problémamegoldás, amelyek tagjai támaszkodhatnak egymás „speciális képességeire” és „szaktudására”. A vezetők szerepe ilyenkor jelentősen változik, a csapatok munkáját „csoportfacilitátorként” támogatják, segítik. A felhatalmazók közvetlen beavatkozás és utasítások nélkül, a felelősségátadás és a felelősségvállalási hajlandóság kényes egyensúlyának fenntartásával jelölik ki a döntéshozás határát, ami ott, ahol sok önkéntes „szolgál” vagy végez feladatot, különösen is fontossá válik.

A felhatalmazás fenti három fő tényezője elválaszthatatlan egymástól. Egymást feltételezik, és egymással dinamikus kölcsönhatásban állnak. Csakis a három alkotóelem közös megteremtésével épülhet ki a szervezetben a bizalom légköre, és válhat működőképessé a felhatalmazás.

Mit érdemes tenni a felhatalmazó vezetés gyakorlása során lelkészként vagy gyülekezeti vezetőként?

Mivel ezen cikk jelentős része a Budapesti Baptista Egyházkerület Lelkészi Munkaközössége számára tartott előadásra épül, így fontosnak tartottam megtartani azokat a szempontokat, amelyek a gyakorlat irányába viszik el a kérdést, összegezve és szintetizálva más szerzők meglátásait.

Szolgáló vezetés modellje

Jézus Krisztus példát adott nekünk abban, hogy a vezetés nem uralkodást, hanem szolgálatot jelent. Miközben kétségtelen, hogy a vezetésnek van irányítás, szervezés, összehangolás, hatás gyakorlási dimenziója is, a szolgálati aspektus háttérbe szorult. Keresztény közösségekben azonban elképzelhetetlen az eredményes vezetés a szolgálat nélkül; „…szeretetben szolgáljatok egymásnak.” (Gal 5,13). Nem mást jelent ez, mint azt, hogy a „piramist” a feje tetejére állítjuk, vagyis megfordítjuk a hierarchiát. A „Mit tehetnek értem?” kérdést átalakítjuk: „Mit tehetek érted?”.

“idejük jelentős részét tanítványságba, felruházásba és megsokszorozásba invesztálják”

Mire fordítják idejüket azok a lelkészek, akik hosszútávon eredményes munkát szeretnének végezni? „Ahelyett, hogy lehetőség szerint a gyülekezeti munka jó részét maguk tennék, idejük jelentős részét tanítványságba, felruházásba és megsokszorozásba invesztálják. Ilyen módon az általuk kifejtett energia csaknem határtalanul megsokszorozódik. Ez a lelki „önszerveződés”! Isten „energiája” felszabadul azon próbálkozás helyett, hogy emberi energiával és sok erőlködéssel lendüljön mozgásba a gyülekezet.”[10]

Belső elszámoltathatóság

„A vezetés nem más, mint befolyásolás- az embernek az a képessége, hogy befolyásoljon másokat a saját példájának követésére.”[11]

Vagyis a felhatalmazó és szolgáló vezetőnek elsőként a saját példájával kell „elöl járnia”. Készen kell állnia példáján keresztül hatással lenni, a tettei mögötti indítékokról világosan számot adni. Ehhez neki magának kell tisztában lennie a „Miért?” kérdés erejével és az erre adott válaszaival. Egyházi közegben nem tudom elképzelni, hogy valaki a fizetésért, illetményért, támogatásért végezzen pusztán szolgálatot, így a „fizetés” kis valószínűséggel tud csak motiváló erőt jelenti. Annál nagyobb erővel bírhat a „Miért?” kérdésre adott egyszerű, tiszta és világos válasz.[12]

5. szintű vezetés

Az 5. szintű vezetés a ma már klasszikusnak számító „Jóból kiváló” c. könyv sokat idézett vezetői magatartása, amelyet Jim Collinsék így írnak le:

„személyes alázatot ötvözi az intenzív szakmai eltökéltséggel”[13].

Nem az ambíció hiánya jellemzi, hanem az, hogy az ambíciója a „rábízottakra”, a közösségre, a szervezetre irányul. Keresztény közegben is megismételték Collins-ék elvei alapján a kutatást. Ott ApCsel 6/7-nek[14] nevezték ezeket a vezetőket. Akik nem látványosságra, hanem hűséges, alázatos és kitartó munkával végezték a vezetés szolgálatát. Rainer-ék kutatása is rávilágít arra, mennyire fontos a vezetés kérdése a gyülekezetekben.

Lelki kísérés

Eugene H. Peterson-tól vettem át ezt a kifejezést, aki a lelkészi szolgálat egyik legkevésbé látványos, de talán legfontosabb aspektusára világít rá:

„A kultúra arra késztet bennünket, hogy az emberekre és az eseményekre újságíróként tekintsünk: a nagyot lássuk, a válságból hasznot húzzunk, a hétköznapit cenzúrázzuk és lerövidítsük, s a kiemelkedővel készítsünk riportot. Ám a Biblia és a legnemesebb lelkipásztori hagyományaink másfajta megközelítést tanítanak: vegyük észre a kicsit is, tartsunk ki a hétköznapiban, becsüljük meg az átlagost… A lelki kísérés során segítünk valakinek komolyan venni mindazt, amit a nyilvánosságra törekvő és a válságelyzetekért bolonduló elme lebecsül, s aztán segítünk az élet elegyes, válogatlan anyagát a szentség nyersanyagaként fogadni.”[15]

A lelki kísérés tehát a hétköznapi dolgokban való melléállást, együtt haladást jelenti. Ennek kétségtelen értéke a kapcsolat. Márpedig a vezetés axiómája, hogy nincs vezetés követés nélkül.

Összegzés

Ebben a cikkben a felhatalmazó vezetés koncepciójának bemutatására és egyházi alkalmazására igyekeztem kísérletet tenni. A gyülekezeti kultúrához valószínűleg ez a modell áll a legközelebb és a Jézustól kapott példa is ebbe az irányba visz bennünket. Ugyanakkor szerettem volna bemutatni, hogy ezen a területen a vezetéstudomány és a teológia kapcsolódása nem csak lehetséges, hanem szükséges is. A gyülekezeti szinten működő vezetők fontos, hogy újra és újra tisztában legyenek azzal, hogy „felhatalmazó” (beleértve ebbe, a „szolgáló” vezetés jelentését is) vezetésre vannak elhívva. Vagyis a vezetői eredményességet felkészített „szolgálókban” vagy másképpen más „szolgáló vezetőkben” lehet mérni. Minél több vezető tekint magára így, vállalva a felkészítés szolgálatát, annál erősebb lehet a helyi gyülekezet, betöltve fő küldetését, hogy a világ reménységének hirdetőjévé váljon.

Felhasznált irodalom:

- Bartunek, J. M., Spreitzer, G. M. (2006): The Intredisciplinary Career of a Popular Construct Used in Management, Empowerment in the Late 20th Century. Journal of Management Inquiry, September 2006, 255-273.

- Berke, SZ. – Tóth, G.: Felelős vállalat vagy „csak” felelős vezető? In Lépések a fenntarthatóság felé, 2020, Vol. 25, no. 1. pp. 14-15. https://kovet.hu/wpcontent/uploads/2020/04/lepesek79_web.pdf?fbclid=IwAR2q0NgCnCJa314bgWeuBC

- Blanchard, K., Carlos, J. P., Randolph, A. (1999): The 3 keys to empowerment. BerrettKoehler Publishers Inc., San Francisco

- Blanchard, K., Carlos, J. P., Randolph, A. (2007): Empowerment, A felelősség hatalma. Edge 2000 Kiadó, Budapest

- Blanchard, K., Miller, M. (2007): A titok, Amit a nagy vezetők tudnak és tesznek. Új Remény Alapítvány, Debrecen

- Collins, J (2013): Jóból kiváló, HVG, Budapest

- Greenleaf, R. K. The servant as leader. 1970. https://www.greenleaf.org/what-is-servant-leadership/

- Maccoby, M. (1999): ReThinking Empowerment. Research Technology Management, Volume 42. No. 4. September-October. 56-57.

- Page, D. – Wong, P. T. P.: A Conceptual Framework for Measuring ServantLeadership. 2000. [online]. http://www.drpaulwong.com/wp-content/uploads/2013/09/Conceptual-Framework.pdf

- Servant Leadership: A systematic review and call for future research, Nathan Evaa, Mulyadi Robinb, Sen Sendjayac, Dirk van Dierendonckd, Robert C. Lidene. The Leadership Quarterly, Volume 30, Issue 1, February 2019, 111-132.

- Sanders, O.: Lelki vezetés, KIA kiadó, Budapest. 2009.

- Schwarz, C.A.: A Gyülekezet természetes fejlődése, BMSZ, Jánoshalma, 1998.

- Sinek, S: Kezdj a miérttel!, HVG, Budapest, 2019.

1. Christian A. Schwarz: A gyülekezet természetes fejlődése, BMSZ, Jánoshalma, 1998. 22.

2. O. Sanders: Lelki vezetés, KIA kiadó, Budapest. 2009. 21.

3. Berke, SZ. – Tóth, G. Felelős vállalat vagy „csak” felelős vezető? In Lépések a fenntarthatóság felé, 2020, Vol. 25, no. 1. pp. 14-15. ISSN 1786-9536. [online]. [cit. 2020.04.28]. Hozzáférhető az interneten: https://kovet.hu/wpcontent/uploads/2020/04/lepesek79_web.pdf

4. Greenleaf, R. K. The servant as leader. 1970. [online]. [cit. 2020.08.02.]. Hozzáférhető az interneten: https://www.greenleaf.org/what-is-servant-leadership

5. Page, D. – Wong, P. T. P. A Conceptual Framework for Measuring ServantLeadership. 2000. [online]. [cit. 2020.08.02.]. Hozzáférhető az interneten: http://www.drpaulwong.com/wp-content/uploads/2013/09/Conceptual-Framework.pdf

6. https://gyulekezetvezetes.blog.hu/2014/05/01/mit_gondolnak_a_lelkipasztorrol (letöltés időpontja: 2023.02.23.)

7. Maccoby, M.: Rethinking Empowerment. Research Technology Management, Volume 42. No. 4. September-October, 1999. 56-57.

8. Bartunek, J. M., Spreitzer, G. M. (2006): The Intredisciplinary Career of a Popular Construct Used in Management, Empowerment in the Late 20th Century. Journal of Management Inquiry, September 2006, 255-273.

9. Blanchard, K., Carlos, J. P., Randolph, A. (2007): Empowerment, A felelősség hatalma. Edge 2000 Kiadó, Budapest

10. Schwarz 23.

11. Sanders 27.

12. Simon Sinek: Kezdj a miérttel!, HVG, Budapest, 2019.

13. Jim Collins: Jóból kiváló, HVG, Budapest, 2013. 35

14. Thom S. Rainer: Breakout Churches, 28.

15. Eugene Peterson: 169–170.

„Greenleaf felteszi a kérdést, hogy lehet-e egyszerre, egy időben egy személy szolgáló és vezető is? Ez a kérdés különösen is érinti a lelkészi szolgálat lényegét.”

A Greenleaf Központ a Szolgáló Vezetésért nevű szervezet logója

„A vallás és a civil mozgalmak arra bátorították az elszegényedett, marginalizálódott rétegeket, hogy vállaljanak felelősséget saját sorsuk iránt.”

„A vezetők az információért várhatnak és kaphatnak cserébe bizalmat és felelősségvállalást.”

„Csakis a három alkotóelem közös megteremtésével épülhet ki a szervezetben a bizalom légköre, és válhat működőképessé a felhatalmazás.”

„A lelki kísérés tehát a hétköznapi dolgokban való melléállást, együtt haladást jelenti.”

„A vezetői eredményességet felkészített »szolgálókban« vagy másképpen más »szolgáló vezetőkben« lehet mérni.”

Vas Lajos

MEGFONTOLÁSRA JAVASOLT EGYÜTTMŰKÖDÉSI ALAPELVEK VEZETŐKNEK

A Krisztusközpontú vezetés alapelve

Legfőbb példaképünk Jézus Krisztus, és az első gyülekezet, illetve elsősorban az Újszövetség tanítása, ahonnan rengeteg biblikus vezetéselméleti alapelvet lehet nyerni! Szolgálataink során mindig igyekszünk a Biblia alapértékeihez ragaszkodni, amivel az Úr Jézus Krisztust akarjuk dicsőíteni.

Az „iga kényelmessé tételének'' alapelve

Olyan vezetőségben érdemes szolgálni, aminek a légkörében a vezetőségi tagoknak – a sok végzendő feladat, teher, kihívás, felelősség ellenére is – örömöt és áldást jelent ott lenni!

Az egymás elfogadásának, korrekt értékelésének, megbecsülésének alapelve

A tagok elfogadják, megbecsülik, értékelik, tisztelik és szeretik egymást, és egymás szolgálatait, javaslatait (A szeretetbe belefér egymás figyelmeztetése, intése is). Egymásra nem mint legyőzendő, mellőzendő ellenfélként tekintenek: a gyülekezet előtt ünnepélyesen kirendelt, felelősséggel felruházott vezetőségi tagok vagyunk! Szavainknak súlya van, mert felelősségünk tudatában nyilatkozunk! Egy jó vezető a másik személy életét a maga teljességében, integritásában (a teljes egészet egyszerre) látja, nem emberi vélemény alapján alkot értékítéletet a másikról! Vagyis, látja eddigi szolgálatait, hozzáállását a misszióhoz, missziós múltját, stb.

A feladatok delegálásának alapelve

Az adott szolgálat elvégzésével azt a személyt bízzák meg, aki annak elvégzésére a legalkalmasabb, aki azt a lehető leghatékonyabban, legnagyobb rátermettséggel tudja elvégezni. Nincs személyválogatásnak, előítéleteknek és részrehajlásnak helye! A feladatokat meg kell osztani a gyülekezetben, a tagok lelki ajándékai, tálentumai szerint. A vezetőség rész feladatokat delegálhat kisebb szolgáló csoportoknak, akiknek az adott területre nagyobb rálátásuk van. De ennek akkor van tehercsökkentő funkciója, ha az adott csoport valódi önállósággal rendelkezik a saját területén, és függetlenül tudnak dolgozni!

A hatékonyság alapelve

Hatékonyan működő vezetőségnél nincs egyszemélyi döntéseknek helye – ahogyan az újszövetségi egyházban sem volt. Kollektívan kell a döntés előkészítésében részt venni, majd a döntést közösen meghozni. Ez utóbbi alól csak azok az esetek a kivételek, ha a vezetőség munkájának támogatásához hozzá vannak rendelve olyan szakbizottságok, amelyek az adott területet jól ismerő szakértőkből állnak.

A lényeglátás alapelve

Kis fajsúlyú dolgokkal keveset – de kell! – foglalkozni, míg a nagy fajsúlyú, nagy jelentőségű, a jövőt döntő módon meghatározó témák megtárgyalására elegendően sok időt kell betervezni.

A bizalom, nyíltság és az egység építésének alapelve

Jól működő vezetőségben nincs helye információk eltitkolásának, elzárásának más vezetőségi tagok előtt! Nincsenek titkok, mert a tagok és a lelkipásztorok együtt alkotják a gyülekezet Vezetését!

Az integrált vezetés alapelve

A vezetőségi tagok nem a lelkipásztorok ''sima'' beosztottjai, hanem olyan vezető munkatársai, akik – mint civil vezetőségi tagok – szeretettel és tisztelettel támogatják, kiegészítik a főállású lelkipásztorok és missziói szolgálattevő személyek munkáját, a saját területükön! Az egymás iránti tiszteletnek kölcsönösnek kell lennie!

Az időben való lépés alapelve

Megfelelő lépéseket a jelentőségükhöz és az adott helyzet hatékony megoldásához szükséges időpontban kell meghozni, nem hagyni, hogy egy probléma eszkalálódjon rossz irányba.

Egy jó vezetőség minden fontos területen időben kezd el dolgozni!

A másik megbecsülésének alapelve

Egymás javaslatait nemcsak meghallgatjuk, hanem – ha azok építőek és ésszerűek – elkezdünk foglalkozni megvalósításával, előítéletek és részrehajlás, személyválogatás nélkül.

A helyzetfelmérés alapelve

A vezetőség (beiktatása után) belátható időn belül a gyülekezeti élet minden fontos területén képben kíván lenni, és tisztában kíván lenni a jelenlegi helyzettel. Van egy elgondolkodtató igevers ezzel kapcsolatban:

„József harmincesztendős volt, amikor ott állt Egyiptom királya, a fáraó előtt. Azután kiment József a fáraó elől, és bejárta egész Egyiptomot." 1Móz 41,46.

Ez az az alapelv a jövő tervezésének is alapja. Nehémiás is ezt tette: Neh 2,11–16.

A tanulságok levonásának alapelve

A jó vezetők elemzik és értékelik a múlt eseményeit, hogy ne essenek ugyanabba a hibába, amibe elődeik már beleestek!

A rálátás, az integritás alapelve

Egy jó vezetőség igyekszik úgy dolgozni, hogy ne legyen a gyülekezeti életnek egyetlen olyan területe sem, amiről semmit sem tud. Másrészt, döntéseihez minden lényeges és alapvető információkat folyamatosan és időben beszerez, hogy rendelkezésére álljanak a megalapozott döntések meghozatalához (jelentős missziós eseményekről lényeges adatok, a közösség aktuális anyagi helyzetéről nagyságrendileg pontos információk)!

A rendezett testvéri kapcsolatok alapelve

A vezetőségi tagok nem táplálnak személyes konfliktusokat, nehezteléseket egymás iránt. A létrejövő nézetkülönbségeket négyszemközti beszélgetésekkel tisztázzák és lezárják. Megtanulják egymást értékükön kezelni, szeretni!

A jövő tervezésének alapelve

Egy jó vezetőség folyamatosan dolgozik a vezetői utánpótlás kérdéseinek megoldásán: leendő vezetők felkutatása, meghívása fejlődésre, előrelépésre, a folyamatos képzések és felkészítések megtervezése, képzések lefolytatása, stb.

Az áldozathozatallal történő döntések alapelve

Egy jó vezetőségben közösen döntenek a testvérek, időben, mindent megbeszélve! Ez szoros együtt munkálkodást, több időt, több együttlétet, több áldozatot igényel a vezető testvérektől, de erre vagyunk kirendelve!

A másik korrekt értékelésének, megbecsülésének alapelve

Egy jó vezető a másik személy életét a maga teljességében (a teljes egészet egyszerre) látja! Vagyis, látja eddigi szolgálatait, hozzáállását a misszióhoz, missziós múltját, stb. és ezt értékeli!

A fejlődés alapelve

Egy jó vezetőség folyamatosan keresi a jobb, hatékonyabb vezetői munka útjait, mert munkáját – az adottságait, értékeit jól kamatoztatva – az idővel észszerűen gazdálkodva akarja végezni. Amire nem sajnálja az időt, az az imádság…

Az élő kommunikáció alapelve

Egy jó vezetőség gyakran, őszintén és érthetően kommunikál a gyülekezettel. Feladatunk áldást adni, áldást mondani a különféle szolgálattevőkre!

A másik megértésének, tiszteletének és szeretetének alapelve

Egy jó vezető (vezetőség) egyben pásztor is: Érti vagy meg akarja érteni vezető társai érzéseit, viselkedését, személyiségét!

Amikor Dávid sírt, harcedzett vitézei is sírtak, Khúsai pedig megszaggatta ruháját és földet szórt a fejére, mielőtt találkozott Dáviddal… 2Sám 15, 30.32.

A közös értékek (meg)vallásának alapelve

Egy jó vezetőség közösen igyekszik olyan szintű és minőségű biblikus vezetői munkát kialakítani, amelyben egyrészt egyszerre jelen van az Isten és a gyülekezet iránti szeretet, odaszánás, áldozathozatal és elkötelezettség, másrészt, ezzel egyidejűleg jelen van a szakmaiság, és a hatékony vezetői munkára való törekvés minden más területe. Jézus Krisztus értékeli a hatékony szolgálatvégzést – esetünkben a hatékony vezetői munkavégzést! Ez a mi személyes felelősségünk is!

„Jól működő vezetőségben nincs helye információk eltitkolásának, elzárásának más vezetőségi tagok előtt!”

„A vezetőségi tagok nem táplálnak személyes konfliktusokat, nehezteléseket egymás iránt.”

Fodor Jonatán

LUTHER ÉS ZWINGLI KAPCSOLATA AZ ANABAPTISTÁKKAL

Bevezetés

A Baptista Teológiai Akadémián 2022-ben megvédett szakdolgozatomat szeretném bemutatni ebben a cikkben. Az előző részben Luther Márton anabaptizmushoz fűződő kapcsolata volt a középpontban, ebben a részben pedig Zwinglivel és az első svájci anabaptistákkal, végül pedig az állam és egyház szerepéről alkotott eltérő nézeteikkel foglalkozunk. Ulrich Zwingli, a zürichi reformátor Magyarországon jóval kevésbé ismert, mint Luther. Ha valaki mégis ismeri, akkor főleg annak kapcsán, hogy Lutherrel nem tudtak megegyezni az úrvacsoratanban. Ez a dolgozat azonban nem kettejük vitáját szeretné ismertetni, hanem azt, hogy külön-külön hogyan viszonyultak az anabaptistákhoz.

II. RÉSZ – ZWINGLI ÉS AZ ANABAPTISTÁK

A svájci reformáció már jóval Kálvin fellépése előtt megkezdődött. Ulrich Zwingli nagyjából Lutherrel egy időben kezdte megreformálni Zürichben az egyházat. Szerette kihangsúlyozni a Luthertől való függetlenségét. Sok szempontból radikálisabb volt Luthernél, de néhány teológus barátjának ez sem volt elég, így elkerülhetetlenné vált a szakadás. Lutherrel ellentétben Zwinglinek nem kellett tartania fegyveres felkelőktől, hiszen a svájci anabaptisták még önvédelemből sem fogtak volna fegyvert, ő mégis minden eszközzel igyekezett felszámolni a mozgalmat.

Bibliakörök Zürichben

Zwingli nemcsak a szószékről szerette hirdetni új meglátásait a keresztény hittel kapcsolatban, hanem létrehozott kisebb bibliatanulmányozó köröket is, ahol interaktív módon lehetett megvitatni a teológiai témákat és szentírási szakaszokat.

„Megkívánta, hogy a hallgatóság is foglalkozzék a Szentírással. Kisebb bibliai körök keletkeztek, ahol mindenki kifejthette nézeteit az Igéről. Maga köré tíztagú bibliakört gyűjtött, amelynek tagjai voltak a későbbi anabaptista vezetők, Grebel Konrád, Mantz Félix és Blaurock György is.”[1]

Az anabaptizmust szokták népi reformációnak is nevezni, mert nagy számban tudta megszólítani a parasztságot és a munkásokat, ugyanakkor ez nem jelent műveletlenséget. Az első svájci anabaptisták magasan képzett teológusok voltak, akik Zwinglivel együtt több nyelven tanulmányozták a Szentírást.

„A Szentírás valamelyik meghatározott latin szövegéből kiindulva, Zwingli mohó tanulóit ugyanannak az igerésznek a megvizsgálásához vezette a bibliai nyelven. A német nyelven folytatott további tanulmányozás és exegézis után az egyikük előadott egy magyarázó prédikációt a helyi dialektusban. Nehéz elképzelni alaposabb megközelítést a Biblia tanulmányozásához.”[2]

A házi bibliatanulmányozó körök ma is tudnak nyújtani valamit, amit a vasárnapi prédikáció nem. A jelenlévők azonnal választ kaphatnak az őket érdeklő kérdésekre, megállhatunk, ha valami nem világos, illetve mindenki gazdagíthatja a többieket a saját meglátásaival. A Biblia tekintélye is jobban érvényesülhetett, mert ha valaki tett egy állítást, nem kellett elfogadni csak azért, mert ő a pap, hanem meg lehetett kérdezni azonnal, hogy ezt a Biblia melyik részéből vezette le. Az egyetlen hátránya ezeknek az, hogy kis létszámban működnek igazán jól. A másik „hátránya”, amiért később be is tiltották ezeket, az volt, hogy lehetetlen központilag kontrollálni a függetlenül működő csoportokat.

Zwingli és a keresztség

Zwingli egészen máshogy kezelte a szentségek kérdését, mint Luther. Jobban eltávolodott a katolikus értelmezéstől, és mindenféle misztikus átlényegülést, üdvözítő vagy bűntörlő hatást elvetett, pusztán jelképnek tekintette mind az úrvacsorát, mind a keresztséget.[3] Ez az álláspont jobban összeegyeztethető a hit általi megigazulással, és Lutherrel ellentétben nem kell megmagyaráznia, hogy hogyan lehet a keresztség üdvözítő, miközben semmit sem használ a hitetlennek. Az előzetes hit szükségességéről Zwingli 1524 októberében még így ír:

„Isten azoknak parancsolja, hogy keresztelkedjenek meg, akik előzőleg hisznek.”[4]

1525-ben viszont már támogatja azok kivégzését, akik ugyanezt vallották, és könyvet is ír a gyermekkeresztség védelmében, tévedésnek nevezve korábbi álláspontját:

„Sokáig voltam abban a tévedésben és tanítottam, hogy jobb nem megkeresztelni a gyermeket addig, amíg el nem éri az ítélőképes kort.”[5]

Érdekes, hogy éppen 1525-ben, az anabaptista felkelés évében változik meg Zwingli álláspontja, de nem ez az egyetlen magyarázat arra, hogy miért következett be ez a hirtelen változás Zwingli teológiájában. Bár Zwinglinek a keresztség hitvalló jellegével kapcsolatos álláspontja gyökeresen megváltozott, azt továbbra is fenntartotta, hogy a szentségek pusztán jelképek.

A városi tanács szerepe a zürichi reformációban

Zürichben a németországitól eltérő módon zajlott a reformáció az eltérő politikai berendezkedés miatt. Wittenbergben a herceg nem szólt bele, hogy Luther mit és hogyan tanítson, hanem mindenben támogatta a reformátort. Luther a herceg védelme alatt olyan lett, mint valami helyi pápa. Mindenki vele akarta egyeztetni a nézeteit, és az ő jóváhagyását várta.[6] Ezzel szemben Zürichben a városi tanács nem adott ennyire szabad kezet Zwinglinek. Minden egyes reformációs újítást a városi tanácsnak kellett megszavaznia. Többnyire támogatták Zwingli javaslatait, de mégis megtartották maguknak a döntés jogát vallási kérdésekben is.[7]

„Ha egy fejedelem lutheránus lett, akkor a lutheranizmus virágzott a területén. Svájc más volt. Jóllehet nem létezett egységes, svájci kormányzat, ami valamennyi kanton fölött állt volna, a nagyobb kantonoknak általában volt fővárosuk – Genf, Bern, Zürich, Bázel. Ezeket a városokat a városi tanács irányította. A reformációs fejleményeknek várniuk kellett arra, hogy a városi tanácsok többsége áttérjen az új hitre.”[8]

A városi tanács hitvitákat szervezett, ahol a teológusok lehetőséget kaptak rá, hogy meggyőzzék a tanácsot a hittételeikről. Az első vita 1523 januárjában volt, ahol Zwingli 67 tételét vitatták meg római katolikusokkal. Mivel senki nem tudta megcáfolni, a városi tanács elfogadta a tételeket, és betiltott minden vallásos hagyományt, amely nem igazolható a Bibliával.[9]

A későbbi anabaptisták – akik majd csak 1525-ben kezdik alkalmazni a hitvalló keresztséget – már 1523-ban kifogásolták, hogy hitkérdésekben egy olyan világi bíróság hozzon ítéletet, amelynek a tagjai nem teológusok, de még csak nem is feltétlenül megtért emberek. Az októberi hitvitán az egyik résztvevő így kifogásolta ezt a gyakorlatot:

„Ulrich mester, nincs jogod arra, hogy ebben a kérdésben az én uraimnak add át a döntés jogát, mert a döntés már megtörtént, Isten Lelke dönt.”[10]

Zwingli itt igyekezett különbséget tenni az „igazság” és az „igazság tanács általi bevezetése” között, a gyakorlatban azonban elfogadta a tanács döntését, és 1523-ban még nem törölte el a római katolikus misét. Conrad Grebel ezen a ponton távolodott el Zwinglitől.[11]

„Conrad Grebel döntése, hogy nem fogadja el a zürichi tanács törvényhatóságát a zürichi egyház fölött, az egyik kiemelkedő pillanata a történelemnek, mert bármilyen homályos is volt, jelezte a mai szabadegyházi mozgalom elindulását.”[12]

Tehát tulajdonképpen Zwingli és az anabaptisták elsőként nem is a keresztség kérdésében tértek el egymástól – ekkor még elméletben Zwingli is ellenezte a csecsemők megkeresztelését –, hanem a vallásszabadság kérdése okozta a szakadást.

A zürichi reformáció állami irányítása és államegyházi jellege is magyarázhatja, hogy Zwingli végül miért tért vissza a csecsemőkeresztséghez. Zwingli felismerhette, hogy a városi tanács még nem áll készen arra, hogy elvessék a csecsemőkeresztséget. És mivel éppen a városi tanács tette kötelezővé Zwingli újításait, Zwingli nem akart szembefordulni velük. Kész volt kompromisszumot kötni, hogy legalább néhány tételét elfogadják. Ugyanakkor az sem egyeztethető össze az államegyházi rendszerrel, hogy mindenki a saját belátása szerint önként keresztelkedjen meg, ha akar, vagy éppen ne keresztelkedjen, ha nem akar.

Elszakadás Zwinglitől

Már említettem, hogy a későbbi anabaptisták azért kezdtek eltávolodni Zwinglitől, mert máshogyan gondolkodtak az állam és egyház viszonyáról. Zwingli képes volt elfogadni a városi tanács döntéseit, az anabaptisták viszont csak azt fogadták el, függetlenül a városi tanácstól, amit a Biblia, a józan ész és a lelkiismeret diktált számukra. Az 1523-as októberi hitvita után nemcsak Grebel, de mások is otthagyták Zwingli bibliakörét, és Mantz Félix házában kezdtek összejöveteleket tartani.[13] Az első két hitvitán a keresztség még nem volt téma. Erre csak 1525. január 17-én került sor. Zwingli itt már a gyermekkeresztség mellett érvelt, a tanács pedig ismét neki adott igazat. 21-én betiltották a bibliaköröket, és büntetést szabtak ki azokra, akik nem keresztelik meg a gyermekeiket. Mantz lakásán még aznap este megkeresztelték egymást a csecsemőkeresztség ellenzői.

„Bűnvallás és bizonyságtétel előzte meg az első hitvalló keresztséget, majd Grebel egy kancsó vízzel megkeresztelte Mantz Félixet. Tehát az első keresztség nem vízbe merítéssel, hanem a nyílt hitvallás újszövetségi gyakorlatával volt egyező.”[14]

Érdekesség, hogy éppen 500 éve a történelmi Magyarország területén már voltak anabaptisták, két évvel megelőzve Grebelék hitvalló keresztségét.

Egy vagy két nappal később két szín alatt úrvacsoráznak. Szebeni Olivér szerint ezzel megelőzték Luthert és Zwinglit is, „akik ekkor még az oltár mellett miséznek, és csak ostyát szolgáltatnak”.[15]

Hamarosan üldözni kezdték az anabaptistákat, már nemcsak pénzbírsággal, de börtönnel vagy halállal is büntetve őket.

Zwingli és Hubmayer vitái

Hubmayer Baltazár korának legnagyobb anabaptista teológusa volt. 1512-ben, Lutherrel egy időben szerzi meg a doktori fokozatot teológiából. Amikor elkezdett szimpatizálni a reformáció tanaival, egy dél-németországi kisvárosba, Waldshutba helyezték át, nem messze a svájci határtól. A zürichi hitviták híre hozzá is eljutott, és Zwingli lelkes rajongója lett. 1525-ben a Zürichből elüldözött Wilhelm Reublin merítette be. Példáját több mint háromszázan követték, szintén hitvalló keresztségben részesültek.[16] Korábbi példaképe ezáltal az ellenfelévé vált, és odáig fajult a helyzet, hogy Zwingli kínzással igyekezett jobb belátásra bírni Hubmayert.

Előbb azonban még csak írásban folyt köztük a vita. Zwingli 1525 májusában könyvet ír a csecsemőkeresztség védelmében, amire nem sokkal később válaszként megjelenik Hubmayer írása is: „A hívők keresztény keresztsége”. Loserth szerint Hubmayernek ez a műve „joggal tekinthető a keresztségről vallott tanítás klasszikus előadásának és a felnőttkeresztség legjobb védelmének, amit valaha írtak.”[17]

Magyar nyelven csak néhány részletet találtam belőle William R. Estep könyvében, de érdemes lenne lefordítani az egészet. Nagy hasznára lenne a mai magyar baptistáknak. Hubmayer szellemes stílusa nemcsak a teológusokat kötné le, de egyszerű gyülekezeti tagoknak is élvezetes olvasmány lenne.

„Elég világos annak, akinek van szeme, hogy meglássa, nincs kifejezve szó szerint így: »ne keresztelj csecsemőket«. Vajon valaki keresztelheti őket? Erre azt válaszolom: »Ha igen, akkor megkeresztelhetem a kutyámat vagy a szamaramat, vagy körülmetélhetem a lányokat… Bálványokat készíthetek Szt. Pálból és Szt. Péterből, csecsemőket vihetek az úrvacsorára, megáldhatom a pálmaágakat, zöldségeket, sót, földet és vizet, eladhatom a misét adományként. Mert sehol sem olvassuk kifejezett igékben, hogy ezeket nem szabad tennünk.«”[18]

Zwingli válasza novemberben jelenik meg, de már nem hoz új érveket, csak igyekszik veszélyes felforgatóként feltüntetni az anabaptistákat. Hubmayer viszontválasza már nem jelenhetett meg abban az évben, mivel Zwingli börtönbe záratta a Zürichbe menekülő teológust. A börtönben látszólag sikerült rávenni, hogy visszavonja tanait. Visszakozását a városi tanács, majd pedig a fraumünsteri gyülekezet előtt is fel kellett olvasnia. Amikor azonban a gyülekezet elé állhatott, kijelentette, hogy nem tud és nem fog visszavonni semmit, ezután újra védeni kezdte a hívő keresztséget. Újra börtönbe zárták, de ekkor már kínzásokkal próbálták meggyőzni arról, hogy téved. A kínzások hatására, a szabadulás reményében Zwingli kérésére Hubmayer írásban is visszavonta tanait. Ezután szabadon engedték, de örökre kitiltották a városból. Hubmayer később megbánta, hogy nem tudott kitartani a börtönben, és haláláig ragaszkodott a hitvalló keresztséghez, amiért 1528-ban megégették. Zwingli a kínzásokkal nem érte el a célját, Hubmayer Morvaországban több mint 6000 fős anabaptista gyülekezetet hozott létre.

Érdekesség, hogy Hubmayer nem szerette az anabaptista jelzőt, mivel nem lehet újrakeresztelő, amennyiben a csecsemőkeresztség nem egyenlő a bibliai keresztséggel. Ha neki van igaza, akkor a hitvalló keresztség nem egy második keresztelés, hanem az egyetlen, ami keresztségnek tekinthető.

Állam és egyház viszonya

Mivel az anabaptista mozgalom nem volt egységes, így az állam és egyház kapcsolatáról is sokféle nézet létezett a mozgalmon belül. Münzerék például valamiféle teokratikus kommunizmust próbáltak megvalósítani, más anabaptisták pedig tiltották a hívők politikai szerepvállalását. Itt most nem fogom az összes nézetet ismertetni, csupán a Grebel és Hubmayer által megálmodott szabadegyházi elképzelést vetem össze a lutheránus és a Zwingli-féle nézetekkel.

Akié a föld, azé a vallás

Luther tudta, hogy a hit nem kényszeríthető, és igyekezett kizárólag az Igével meggyőzni ellenfeleit. A nemesség fegyveres beavatkozását csak akkor kérte, amikor Münzerék már a társadalmi rendet veszélyeztették. De ekkor is csak a lázadás leverése volt a cél, nem pedig a lutheranizmus erőszakos terjesztése. A lutheránus hercegek nemcsak a parasztoktól, de a pápától és a császártól is megvédték Luther követőit. A császár és a hercegek közötti harc vezetett el az 1555-ös augsburgi vallásbékéhez, amely részleges vallásszabadságot biztosított a birodalomban. A fejedelmek jogot kaptak arra, hogy eldöntsék, melyik vallást szabad gyakorolni a területükön. Aki más vallású volt, az szabadon elköltözhetett. A béke csak a katolikusok és lutheránusok egyenrangúságát biztosította, a többi felekezetre még nem terjedt ki a tolerancia.[19]

A városi tanács hatalma az egyház felett

Arra már bővebben kitértünk, hogyan zajlott Zürichben a reformáció. A városi tanács megtartotta magának a jogot, hogy ők döntsenek minden egyes reform bevezetéséről vagy elvetéséről. Hitvitákat hívtak össze, ahol a teológusok ütköztethették nézeteiket, ezután pedig a tanács döntött arról, hogy kinek ad igazat. A tanács határozatai vallási kérdésekben is mindenkire nézve kötelezőek voltak a kanton területén. Saját polgáraikat pénzbírsággal, börtönnel vagy akár halállal is büntették, az idegeneket pedig kiutasították, ha nem vetették alá magukat a határozatoknak. Zwingli az anabaptistákkal ellentétben kész volt megalkudni és engedni az elvekből, ha cserébe más elveit kötelezővé teheti. Lutherrel ellentétben pedig kihasználta az államhatalmat, hogy a nézeteit másokra kényszerítse.

Vallásszabadság

Mantz, Grebel, Blaurock és mások nem fogadták el, ha egy világi bíróság mást ír elő, mint amit a hívők megértettek a Bibliából.[20] Hubmayer Lutherrel együtt vallja, hogy a hitet nem lehet kényszeríteni, és hogy a kínzás nem a megfelelő módja a meggyőzésnek.[21] Hubmayer odáig megy, hogy még az ateisták vallástalansághoz való jogát is védi.

„Az igazi eretnek vagy hitetlen ismételten úgy jelenik meg nála, mint akit lelki eszközökkel kell megnyerni, vagyis a Szentírás, a türelem, az imádkozás és a hitelt érdemlő bizonyságtétel gondos alkalmazásával. Még az államnak sincs joga erőszakot alkalmazni valaki ellen vallási különbözőségei miatt, még ha ateista is. Ennél a pontnál Hübmaier gondolata a leglogikusabb és legradikálisabb. »Ezért helyes és jó, hogy polgári hatóság halállal bünteti a bűnözőket, akik fizikai sérelmet okoznak a védteleneknek. Róm 13. De senki nem árthat az ateistának, aki nem akar mást magának, mint hogy elhagyja az evangéliumot.«”[22]

A vallásszabadságnak ez az eszméje tehát nem arra vezethető vissza, hogy mindenkinek egyformán igaza van, hanem arra, hogy a hívőknek inkább Istennek kell engedelmeskedniük, nem embereknek, ezért az állam nem szabhatja meg, hogy mit kell hinnünk, az egyháznak pedig a szeretet meggyőző erejével kell érvényre juttatnia az evangélium igazságát, nem fegyverrel.

Ha megvizsgáljuk ezt a három modellt, és összevetjük saját korunkkal, megállapíthatjuk, hogy mára a nyugati civilizációban a harmadik az, ami leginkább elterjedt. Ami a reformáció idején még csak álom volt, és csak egy szűk kisebbség képviselte, akiket tűzzel-vassal üldöztek, mára természetessé vált.

1. Mészáros Kálmán: Akik sokakat az igazságra vezettek (Budapest: Professzorok Kiadója, 2020), 138. o.

2. William R. Estep: Az anabaptisták története (Budapest: Magyarországi Baptista Egyház, 2004), 45. o.

3. Almási Mihály: A keresztség (Budapest: KIT Képzőművészeti K., 2001), 101. o.

4. Uo., 97. o.

5. Uo., 100. o.

6. Virág Jenő: Dr. Luther Márton önmagáról (Budapest: Ordass L. Baráti Kör, [1991]), 69. o.

7. James North: Az egyház története pünkösdtől napjainkig (Budapest: TCM, 2001), 274. o.

8. Uo., 274. o.

9. Uo., 275. o.

10. Estep, 28. o.

11. Uo.

12. Uo., 29. o.

13. Uo., 51. o.

14. Szebeni Olivér: Anabaptisták (1980), 23. o.

15. Uo., 24. o.

16. Uo., 61. o.

17. Estep, 89. o.

18. Uo., 90. o.

19. „Cuius regio, eius religio” – csak keveseknek hozott szabadságot az augsburgi vallásbéke. Múlt-kor történelmi magazin. Hírek (mult-kor.hu).

20. Estep, 29. o.

21. Uo., 86. o.

22. Uo., 87. o.

„Az anabaptizmust szokták népi reformációnak is nevezni, mert nagy számban tudta megszólítani a parasztságot és a munkásokat, ugyanakkor ez nem jelent műveletlenséget.”

Zwingli szobra Zürichben

„Luther a herceg védelme alatt olyan lett, mint valami helyi pápa. Mindenki vele akarta egyeztetni a nézeteit, és az ő jóváhagyását várta.”

„A zürichi reformáció állami irányítása és államegyházi jellege is magyarázhatja, hogy Zwingli végül miért tért vissza a csecsemőkeresztséghez.”

Hubmayer Baltazár (forrás: Wikipedia)

„Hubmayer szellemes stílusa nemcsak a teológusokat kötné le, de egyszerű gyülekezeti tagoknak is élvezetes olvasmány lenne.”

„A városi tanács megtartotta magának a jogot, hogy ők döntsenek minden egyes reform bevezetéséről vagy elvetéséről.”

A 2022-ES ÉV LEGFŐBB BIBLIAI RÉGÉSZETI FELFEDEZÉSEI

Szeretettel ajánljuk olvasóink figyelmébe a bibliakultura.blog.hu oldalt, amelyik ismeretbővítő tartalmakat közöl a bibliatudomány tárgyköréből, fókuszban a bibliai régészettel. Innen származik ez az összefoglaló írás is, kedvcsinálóként.

Katonai amfiteátrum Megiddóban

Eddig több mint 230 római polgári amfiteátrum maradványait találták meg szerte a Római Birodalom egykori területén, katonai amfiteátrumból kevesebbet tártak fel, és ezek többsége a birodalom nyugati területein található. A katonai amfiteátrumokat a polgári lakosság számára kialakított amfiteátrumoknál kevésbé pazarul berendezettek, a katonák kiképzésre és szórakozásra használták.

A Legio amfiteátrumának tálszerű mélyedése. (Forrás: Jezreel Valley Regional Project)

Megiddó közelében, a Legio VI Ferrata római légió bázisán ásatásokat végző régészek úgy vélik, hogy a Dél-Levantéban azonosított első kőüléses katonai amfiteátrum nyomaira bukkantak a 2–3. századból. Az amfiteátrum arénája 50-70 méter hosszú lehetett, az ülőhely pedig körülbelül nyolc-kilenc méter magas.

Izrael eddig három római kori amfiteátrummal büszkélkedhet, Cezáreában, Bét-Seánban és Beit Guvrinban.

Ez az aranyérme Diocletianus római császár

uralkodásának idejéből, 294-ből származik.

Jákob, a judaizmusra áttért konvertita sírja

A Bét Seárim Régészeti Parkban végzett állagmegóvási munkálatok során találták meg Jákobnak, a kovertitának egy 1800 éves sírfeliratát. A baljóslatú görög nyelvű felirat arra figyelmeztet, hogy ne nyissák fel a 60 éves konvertita sírját.

Iokobosz, a konvertita magára esküszik magára, hogy aki ezt a sírt felnyitja, átkozott lesz.

A kijelentés után egy vastag piros vonal van húzva, és egy másik írnok azt írta rá: 60 éves.

A temetkezés során gondot fordítottak a sírfelnyitás ellen figyelmeztető, formulaszerű átok megfogalmazására.

Bét Seárimot tekintik Júda HaNászi, a 2. századi vezető rabbi végső nyughelyének, akinek tulajdonítják a Misna átdolgozását, és aki a Szanhedrin vezetője volt. Az ő temetése után a régió minden részéről érkező zsidók hatalmas erőfeszítéseket tettek, hogy szintén ott temessék el őket.

Az Újszövetség korában és az azt követő évszázadokban a judaizmusra áttérteknek két csoportja volt: a prozeliták, azaz nem-zsidók, akik az összes parancsolat elfogadásával teljes mértékben megtértek, és az istenfélők, akik követtek néhány zsidó szertartást, de valószínűleg nem voltak körülmetélve. Az Újszövetség mind a prozelitákat (Mt 23,15), mind az istenfélőket (ApCsel 13,16) említi.

Bét Seárimban felfedezték „Yaakov, a konvertita” 1800 éves sírfeliratát. (Yevgeny Ostrovsky/Izraeli Régiségügyi Hatóság)

Mit ittak Jeruzsálemben a babiloni pusztulás előestéjén?

Spoiler! Vaniliás, fűszeres bort. Az i. e. 6. századi cserépedények maradványelemzése kimutatta, hogy az ókori Jeruzsálem elitje Délkelet-Ázsiából importált vaníliát a boruk ízesítésére. Az interneten is olvasható tanulmány szerint Júda Királysága az Első Szentély időszakának végén kapcsolatban állt a nemzetközi kereskedelmi útvonalakkal.

A Dávid Városa Nemzeti Parkban folyó ásatások során több tucat nagy, 30 literes kerámiakorsókat tártak fel, amelyek Jeruzsálem i. e. 586-ban, a babiloni hódítás során történt lerombolása során törtek össze. A mostani kutatás során vizsgált nyolc korsó két lelőhelyről származik. A fogantyúk némelyikét rozettaszerű pecsétlenyomat díszíti, amely a Júda Királyság királyi igazgatására utal.

A kémiai eljárás után néhány molekula a borra, mások az olívaolajra, három pedig a vaníliában található molekulákra, köztük a vanillinre utaltak.

A korszakban a vanília fényűzésnek számított. Az egzotikus fűszert korábban Megiddóban, egy „királyi” kánaáni sírban fedezték fel, amelyet a középső bronzkor későbbi szakaszára (i. e. 1700–1600 körül) datáltak, és amely tele volt arany ékszerekkel. A kutatások akkor azt mutatták ki, hogy a vaníliát valószínűleg dél-ázsiai vanília orchidea hüvelyéből gyűjtötték, eszerint a bronzkorban messzemenő kereskedelem folyt. A megiddói leletek alapján a mostani kutatásban könnyebb volt azonosítani a vanillinmolekulákat.

Az i. e. 6. századi korsók restaurálásának szakasza az Izraeli Régiségügyi Hatóság laboratóriumaiban Joseph Bocangolz restaurátor vezetésével. (Ortal Chalaf/IAA)

Jeruzsálemi villa

A Nyugati Falnál mozgáskorlátozottak számára történő megközelíthetőségének javítására irányuló felvonóprojekt egy ősi régészeti leletet hozott felszínre: egy első századi villát, olajlámpásokkal és saját rituális fürdővel, amely a Templom előtti sétányra nézett.

Az ásatás során a régészek óvatosan lefejtették a két évezred alatt felhalmozódott, összesen több mint kilenc méter magas, egymást követő építési és törmelékrétegeket. Történelmi útjelző pontok voltak

- a 2000 éves vízvezetékbe épített oszmán csövek, amelyek Jeruzsálemet a Betlehem melletti forrásokból látták el vízzel;

- korai iszlám olajlámpások;

- a X. légió nevével fémjelzett téglák.

A régészek meglepődve fedezték fel Jeruzsálemnek a 2. században Aelia Capitolina római városként való újjáépítéséből származó nyomokat.

A villából származó freskók és bonyolult mozaikok töredékei az otthon lakóinak gazdagságára utaltak, illetve egy mészkőbe vájt és hatalmas kövekből kirakott boltozattal ellátott magán zsidó rituális fürdőre bukkantak.

Egy zsidó rituális fürdő (mikve) helye balra a Nyugati Fal közelében Jeruzsálem óvárosában, 2022. július 17-én (AP Photo/Maya Alleruzzo)

Központi kincstárak Jeruzsálemben

A Templom-hegy közelében végzett ásatások és nedves szitálások során előkerült több tucatnyi feliratos agyagpecsét lenyomatot azonosítottak két, az i. e. 8. század végi ókori Jeruzsálemben. A Templom-hegy szitált talajából és az Ophel Park ősi épületeiből előkerült bullák hátoldala szövet lenyomatát viselik, ami arra utal, hogy ezüsttel teli zsákokon és terményeket tartalmazó edényeken használták őket.

Az Ophel Parkban található úgynevezett királyi épület, amelyet a kutatók királyi kincstárként azonosítottak. (Yosef Lalush/Temple Mount Soil Sifting Project)

A kutatók szerint a leletek konkrét bizonyítékot szolgáltatnak arra, hogy Jeruzsálemben két központi kincstár létezett, amelyek a Júda Királyság gazdaságát irányították: az egyik a templomi kincstár, a másik pedig Júda királyi kincstára, amely az Ófelen végzett ásatások „királyi épületében” található.

Utóbbiban számos tárolóedényt találtak, és nemrégiben legalább 34 bullát fedeztek fel. Az egyik tárolóedényen találtak egy töredékes feliratot, amely „a kincstárak szolgája” feliratot tartalmazta.

Az egyik templomhegyi pecsét Hiszilyahu, Immer fia volt, aki nyilvánvalóan a templomi kincstárat kezelő tisztviselők egyikeként szolgált. Őt egy olyan papi családhoz kötötték, amely az i. e. 7. században vagy a 6. század elején szolgált a templomban.

A jeruzsálemi Ophel Parkban, az úgynevezett királyi épület közelében talált agyagbélyegzők. (Uriah Tadmor/Temple Mount Soil Sifting Project)

Régészeti rekonstrukció a Föld mágneses mezejének segítségével

Ez a pont nem kifejezett egy leletre szeretne rávilágítani, hanem egy interneten is elérhető új tanulmányra, amely rámutat arra, hogy a Föld mágneses mezeje miként segít a kutatóknak azonosítani a Bibliában leírt csaták és háborúk maradványait: segít a leletek datálásában és a vaskorban lezajlott bibliai konfliktusok rekonstruálásában – vagyis az i. e. 12. századtól az i. e. 6. századig terjedő, a bibliai Izrael és Júda királyságának felemelkedését és bukását felölelő időszakban.

A kerámiaedények és számos ősi építőanyag, például a napon szárított vályogtéglák apró ferromágneses részecskéket tartalmaznak. Amikor ezeket a részecskék magas hőmérsékletre hevülnek, úgy viselkednek, mint az apró iránytűk: a Föld mágneses teréhez igazodnak, és a mező akkori iránya és intenzitása alapján mágneseződnek.

Izrael egyedülállóan alkalmas a régészeti-mágneses kutatásra, a rengeteg jól datált régészeti lelet miatt.

Az elmúlt évtizedben több száz régészeti tárgy által rögzített mágneses mezőt sikrült rekonstruálni. A paleomágneses adatok különösen hasznosak, amikor az i. e. 800-400 közötti maradványokról van szó, egy olyan időszakról, amelyre vonatkozóan a radiokarbonos kormeghatározás nem teszi lehetővé a nagy felbontású kormeghatározást.

Az egyik rejtély a Tel Bét Seánban egy hatalmas tűzvészben elpusztult nagyméretű építmények maradványaival kapcsolatos. Az edénymaradványok tipológiája alapján a lelőhely feltárói ingadoztak aközött, hogy a város pusztulását vagy I. Sesonk fáraónak tulajdonították, aki i. e. 925 körül portyázott a Levantéban, vagy a damaszkuszi Hazáél arámi hadseregének, aki körülbelül egy évszázaddal később hódította meg a Szentföld egyes részeit.

A kutatók a Bét Seán-i égetett téglákból vett mintákat és az adatokat összehasonlítva a korábban Hazáél ámokfutásával összefüggésbe hozott helyszínek mágneses képével, megállapították, hogy ez a különleges galileai pusztítás nem tulajdonítható az arámiaknak. Ehelyett a Bét-Seánban rögzített mágneses mező intenzitása és iránya arra utal, hogy az ókori falak utoljára az i.e. 10. század végén vagy a 9. század elején melegedtek fel magas hőmérsékletre, ami összeegyeztethető a Sesonk vezette egyiptomi invázióval, amelyről a Biblia (1Kir 14,25–26) és a fáraó saját karnaki templomának falai is beszámolnak.

A tanulmány Bét Semes, ennek a Jeruzsálemtől nyugatra fekvő ősi júdai város mágnesességével is foglalkozik. Az adatok arra utalnak, hogy a várost az i. e. 8. század elején pusztították el. Ez nem egyezik meg semmilyen nagyobb idegen invázióval Levante ellen vagy ismert nagy természeti katasztrófával, de jól illeszkedik az Izrael és Júda királysága közötti belső konfliktus bibliai epizódjához i. e. 790 körül, amikor a 2Kir 14,11–13 szerint Joás izraeli király Bét-Semesnél harcolt Ámácja júdai királlyal: „Júda vereséget szenvedett Izráeltől, és mindenki hazamenekült.”.

Egy másik érdekes lelet egy júdai Malhata romjaiból származik a Negevben. Az itteni maradványok nem rendelkeznek ugyanazzal a mágneses jelleggel, mint Jeruzsálem és más judabeli települések pusztulása, amelyekről ismert, hogy a babilóniaiak i. e. 586 körül felgyújtották. Ehelyett úgy tűnik, hogy ezt a távoli sivatagi várost évekkel Júda eleste és a babiloni száműzetés kezdete után gyújtották fel, amikor a mágneses mező gyengébb volt. Ez alátámasztja azokat a legújabb elméleteket, amelyek szerint Júda déli szomszédai, az edomiták betörtek a korábban Jeruzsálem által ellenőrzött területek egy részére, kihasználva a babiloni hódítást, hogy saját területüket kiterjesszék.

A paleomágnesesség kulcs, erőteljes új eszköz a bibliai történetiséggel kapcsolatos szüntelen viták feloldásához.

A bibliai Debóra és Jáel legkorábbi ábrázolásai

Az Alsó-Galileai Huqoq zsinagógájában idén is folytatták a közel 1600 éves mozaikok feltárását. A Huqoq ásatási projekt jelenleg a 10. évadánál tart, miután az elmúlt évadok a COVID-19 járvány miatt szüneteltek. Ebben az évadban a zsinagóga délnyugati részére összpontosítottak, amely a negyedik század végén és az ötödik század elején épült. Az idei felfedezések között szerepel a bibliai hősnők, Debóra és Jael első ismert ábrázolása a Bírák könyvében leírtak szerint.

Az évadban a projektcsoport feltárta a zsinagóga padlójának egy részét, amelyet egy nagy, három vízszintes sávra osztott mozaiklap díszít, és amely a Bírák könyve 4. fejezetének egy epizódját ábrázolja: a Debóra próféta és bíra, valamint Bárák katonai parancsnok vezette izraelita csapatok győzelmét a Sziszera tábornok vezette kánaáni sereg felett. A Biblia elbeszéli, hogy a csata után Sziszera egy Jael nevű asszony sátrában keresett menedéket, aki megölte őt úgy, hogy egy sátorcölöpöt döfött a halántékába, miközben aludt. Az újonnan felfedezett Huqoq mozaik legfelső regisztere Debórát ábrázolja egy pálmafa alatt, amint pajzzsal felszerelt Bárákra tekint. A középső regiszterből csak egy kis rész maradt fenn, amely láthatóan az ülő Sziszerát ábrázolja. A legalsó regiszter a földön fekvő Sziszerát ábrázolja, amint halottan fekszik, fejéből vérzik, miközben Jael egy sátorcölöpöt döf a halántékába.

Balra: Az izraelita parancsnok, Bárák a Huqoq zsinagóga mozaikján. Jobbra: Szőlőt evő róka a Huqoq zsinagóga mozaikján. (Jim Haberman fotói)

Hellenisztikus tanyavilág

A közelmúltban végzett ásatások során feltárt hellenisztikus kori tanyavilág felbecsülhetetlen betekintést nyújt a hasmoneus korszak mindennapi életébe.

A Nahal Arbel mellett zajló mentési ásatás során számos mezőgazdasági vasszerszám és szövőszék-súlyok kerültek napvilágra. Az eszközök arról tanúskodnak, hogy a hellenisztikus/hasmoneus kori tanyát hirtelen hagyhatták el. A feltárt érméket pontosabb kronológiát adhatnak a helyszínről. A régészek továbbá egy jelentős mezőgazdasági település maradványait is feltárták az i. e. 10. századból. A szövőszék súlya jelezte, hogy juhokat és kecskéket tartottak, és a főzőedények segítettek az ásatóknak a lelőhelynek ezt a rétegét datálni.

Lákisi tetűfésű

Az első és egyetlen ősi, kánaáni mondatot nemrégiben fejtették meg egy középső bronzkori elefántcsont tetűfésűn, amely eltávolítja a tetveket és tojásaikat. A fésűt, amely az i. e. 17. század körüli időből származik, még egy 2016-os ásatás során találták a közép-izraeli Lákis településen. A felirat stílusa az ábécé fejlődésének legkorábbi szakaszát jellemezte, tartalma szerint a leghétköznapibb és örök érvényű könyörgés: Ez a fésű gyökerestül szedje ki a tetveket a hajból és a szakállból.

A felirat 17 apró, 1-3 mm-es piktografikus betűt tartalmaz, amelyek hét szót alkotnak. Az írnok ezeket fejjel lefelé fordított sorokban véste az elefántcsontba, miközben a fésűt a kezében forgatva üres helyet keresett. A betűk az első sor vége felé egyre kisebbek és alacsonyabbak lesznek. A második sor végén pedig a vésnöknek nyilvánvalóan elfogyott a hely, mielőtt befejezte volna a szót, ezért egy betűt vésett a sor alá.

További elmélyülésre: a Héber Egyetemhez tartozó Jerusalem Journal of Archaeology online folyóiratban megjelent A Canaanite's Wish to Eradicate Lice on an Inscribed Ivory Comb from Lachish című cikk vezető szerzője Daniel Vainstub epigráfus a Ben Gurion Egyetemről.

Egy Lákisban felfedezett elefántcsont tetűfésű, amelyen egy korai kánaáni felirat látható. Fénykép: Dafna Gazit / Israel Antiquities Authority

Elefántcsontdarabok Jeruzsálemből

A jeruzsálemi régészek 1500 elefántcsonttöredéket tártak fel az Első Szentély korából. A leleteket a Givati parkolóban tárták fel (Dávid városa), de csak a nedves szitálás alkalmával kerültek napvilágra. A felfedezés éppen ettől rendkívüli. A Jeruzsálemben végzett ásatásokon 150 éve nem találtak a régészek elefántcsont-darabokat, pedig lettek volna, csak akkoriban nem végeztek nedves szitálást.

Az elefántcsontdarabokat, amelyek bútorok vagy ajtók díszítőbetétjeit alkották, egy olyan monumentális épületben fedezték fel, amelyet akkor használtak, amikor Jeruzsálem hatalma csúcspontján volt (i. e. 8–7. század), és amelyet valószínűleg az i. e. 586-os babiloni hódítás során romboltak le.

Az értékes maradványokat geometrikus formákkal, lótuszvirágokkal és rozettákkal faragták. A restaurátorok az aprólékos tanulmányozás után újra összerakták a több száz töredéket, és megállapították, hogy azok legalább 12 négyzet alakú, egyenként 5x5 cm-es plakett maradványai.

A feltárás helyszíne, egy monumentális épület valószínűleg a zsidó elit vagy a királyi család otthona lehetett. A leletek azt is szemléltetik, hogyan nézhettek ki más, a Bibliában említett elefántcsont berakásos bútorok (pl. Salamon elefántcsont trónja az 1Kir 10,18 versében, Áháb elefántcsont palotája az 1Kir 22,39 versében, és az Ám 6,4 versében említett elefántcsont berakásos ágyak).

„A baljóslatú görög nyelvű felirat arra figyelmeztet, hogy ne nyissák fel a 60 éves konvertita sírját.”

„A villából származó freskók és bonyolult mozaikok töredékei az otthon lakóinak gazdagságára utaltak.”

„Az elmúlt évtizedben több száz régészeti tárgy által rögzített mágneses mezőt sikrült rekonstruálni.”

Térkép a vizsgált pusztulási rétegekről és a különböző hadjáratokról. Forrás: Itamar Ben-Ezra.

„A paleomágnesesség kulcs, erőteljes új eszköz a bibliai történetiséggel kapcsolatos szüntelen viták feloldásához.”

Égett vályogtéglák

Egy hellenisztikus kori galileai tanyán talált vaseszközök. Fénykép: Dafna Gazit / Israel Antiquities Authority

Elefántcsontdarabok, amelyek egy panellé álltak össze, és valószínűleg a vaskorban a júdai elit vagy a királyi családok otthonának bútorait díszítették. Fotó: Dafna Gazit / Israel Antiquities Authority

Chris Martin

HÚSZ IGE, AMELY VEZETHETI ONLINE BESZÉDÜNKET

Isten adjon nekünk alázatot, hogy felismerjük, hogy online beszédünk nem áll összhangban az Ő életünkre vonatkozó hivatásával.

A Szentírásnak sok mondanivalója van arról, hogyan használjuk a beszédünket, és ezek a szakaszok még fontosabbak most, amikor a technológiai fejlődés nagymértékben megsokszorozta a beszédünk módjait és eszközeit. Nincs kifejezetten arról szóló igehirdetés, hogyan kell megírni a Facebook-bejegyzéseinket, de amit a közösségi médiaplatformokon közzéteszünk, az ugyanúgy a Szentírás beszédre vonatkozó útmutatásai alá tartozik, mint azok a szavak, amelyeket szó szerint a szánkkal mondunk ki.

Az alábbiakban 20 olyan szentírási szakasz következik, amely útmutatást ad online beszédünkhöz. Vegyük figyelembe őket, amikor online kapcsolatba kerülünk másokkal.

Igaz ez?

- Péld 12,22 Utálja az Úr a hazug ajkat, de akik igazan élnek, azokat kedveli.

- Zsolt 34,13 Vigyázz, hogy nyelved ne szóljon rosszat, és ajkad ne beszéljen csalárdságot!

Ki kell mondani?

- Ef 4,29 Semmiféle bomlasztó beszéd ne jöjjön ki a szátokon, hanem csak akkor szóljatok, ha az jó a szükséges építésre, hogy áldást hozzon azokra, akik hallják.

- Péld 13,3 Aki vigyáz a szájára, megtartja életét, aki feltátja száját, arra romlás vár.

- Péld 10,19 A sok beszédnél elkerülhetetlen a tévedés, de az eszes ember vigyáz a beszédre.

- Mt 12,36 De mondom nektek, hogy minden haszontalan szóról, amelyet kimondanak az emberek, számot fognak adni az ítélet napján.

Hasznos ez?

- Kol 4,5-6 Bölcsen viselkedjetek a kívül állók iránt, a kedvező alkalmakat jól használjátok fel. Beszédetek legyen mindenkor kedves, sóval fűszerezett, hogy így mindenkinek helyesen tudjatok felelni.

- Péld 16,24 Lépes méz a kedves beszéd, édes a léleknek és gyógyulás a testnek.

Vitába visz?

- 1Pt 3,9 Ne fizessetek a gonoszért gonosszal, vagy a gyalázkodásért gyalázkodással, hanem ellenkezőleg, mondjatok áldást, hiszen arra hívattatok el, hogy áldást örököljetek.

- Péld 20,3 Távol maradni a perpatvartól, dicsőség, a bolond mind belekeveredik.

- Jak 1,19 Tanuljátok meg tehát, szeretett testvéreim, legyen minden ember gyors a hallásra, késedelmes a szólásra, késedelmes a haragra,

- Péld 11,9 Megrontja szájával embertársát az elvetemült, de az igazak tudásuk által megmenekülnek.

- Péld 18,6 Az ostoba ajka perpatvart okoz, és szája vereséget idéz elő.

- Péld 10,6 Áldások szállnak az igaz fejére, a bűnösök szája pedig erőszakot rejteget.

Mit árul el ez a szívedről?

- Lk 6,45 A jó ember szíve jó kincséből hozza elő a jót, és a gonosz ember a gonoszból hozza elő a gonoszt. Mert amivel csordultig van a szív, azt szólja a száj.

- Préd 10,12 A bölcs embert kedvessé teszik saját szavai, az ostobát pedig saját szája teszi tönkre.

- Péld 15,4 A szelíd nyelv életnek a fája, a romlott pedig összetöri a lelket.

Dicsőíti-e ez Istent?

- Jak 3,10 ugyanabból a szájból jön ki az áldás és az átok. Testvéreim, nem kellene ennek így lennie.

- Zsolt 71,8 Szám dicséreteddel van tele, dicsőítlek mindennap.

- Zsolt 19,14 Fogadd kedvesen számnak mondásait és szívem gondolatait, Uram, kősziklám és megváltóm!

Forrás: https://reformedperspective.ca/20-scriptures-to-guide-our-online-speech

„Lépes méz a kedves beszéd, édes a léleknek és gyógyulás a testnek.”

Balogh Péter

TEXTUSVEZETETT IGEHIRDETÉS – RECENZIÓ

A Text-Driven Preaching című tanulmánykötet egy tizenkét szerzős könyv, amely a B&H Academic kiadó gondozásában jelent meg 2010-ben. A kiadó célja a teológiai tudományos gondolkodás és a lelkipásztorok, szolgálati vezetők segítése. Egyértelműen ennek a célközönségnek szól e könyv is, amelynek három szerkesztője amerikai teológiák tanárai, akik maguk is írók és gyakorló igehirdetők.

A Text-Driven Preaching egyelőre nem érhető el magyar nyelven. Címét Textusvezetett igehirdetésnek fordíthatjuk, amely nem hangzik ismerős kifejezésként. Sokkal inkább a „textusalapú” vagy „textusközpontú” kifejezések kínálkoznának a bevett terminológiából, azonban a szerzők éppen azt a szemléletet népszerűsítik, amelyben az igehirdetés nemcsak ráépül egy bibliai textusra, és nem is csupán köré szerveződik fő gondolatiságában, hanem vezeti annak teljes vonulatát, kibontakozását, sokszor még stílusát is – ezáltal mintegy önmagát bontja ki az eredeti szöveg. Ilyen értelemben áll Isten igéje a prédikáció középpontjában, ahogy az alcím is utal rá: God’s Word at the Heart of Every Sermon. A szerzők értelmezésében a textusvezetett igehirdetés lefedi a magyarázó igehirdetés módszerét, de az elnevezés az írásmagyarázaton túl utal arra is, hogy a szöveg meghatározza a prédikáció egészét és az igehirdető attitűdjét egyaránt.

A magyar könyvpiacon is megjelentek a magyarázó vagy másnéven értelmező igehirdetést népszerűsítő könyvek az elmúlt években. Ilyen pl. a Haddon W. Robinson: Igehirdetés igei módon (KIA, 2013), Stephen McQuoid: Kézikönyv a magyarázó igehirdetéshez (Evangéliumi Kiadó, 2018), David Jackman: Magyarázó igehirdetés – de miért? (BKKI, 2021). Ezek a kiadványok hasznos kézikönyveknek, népszerűsítő irodalomnak számítanak ugyanezen témakörön belül, azonban hiányzik az olyan tudományos igényű kifejtés, mint amit a Text-Driven Preaching képvisel. Egy ilyen többszerzős tanulmánykötet ráadásul annak üzenetét is közvetíti, hogy a téma iránt valós érdeklődés mutatkozik a tudományos térben: szakmai diskurzusok, konferenciák pezsgését idézi a tizenkét szerző írása 300 oldal terjedelemben.

A Bevezetést David L. Allen jegyzi (Introduction, 1–8. o.), aki egyike a három szerkesztőnek. Írása önálló tanulmányként is megáll, amely nemcsak a sorakozó írásművekhez ad felvezetést, de az értelmező igehirdetés (expository preaching) lényegét, múltját és jelenét is körvonalazza, amely módszer mellett a könyv szerzői mind állást foglalnak saját aspektusukból. „Csak a biblikus prédikáció képes betölteni az emberek végső lelki szükségleteit” (5. o.) – állítja Allen, miután a jelen korunk alternatív szószéki módszereiről is körképet fest. „Pop-pszichológiának” nevezi azt a lelki jellegű témakitöltést, amely sok esetben Isten igéjét helyettesíti a prédikációkban. Jellemzésében a mai igehirdetések nagy része inkább vízszintes, mint függőleges irányú, vagyis üzenetük elsősorban emberközpontú, közvetlenül a lelki szükségletekre reagáló, és kevésbé Istenre, aki egyedül képes ezeknek a szükségleteknek a betöltésére.

A könyv felépítése – hasonlóan az átfogó homiletikai összefoglalásokhoz – a bevezetést követően három részben fedi le a klasszikus témaköröket: az igehirdető, a felkészülés és a prédikáció tárgyalásában. Mindhárom részben találunk egy írást a szerkesztők egyikétől is.

Az első rész négy tanulmányt tartalmaz, kezdve Paige Patterson munkájával, amelyben egy retorikai modell segítségével elemzi az igehirdetés hatékonyságát (Ancient Rhetoric: A Model for Text-Driven Preachers, 11–35. o.). Patterson alapvetésként a Szentlélek munkájával foglalkozik, amely minden emberi praktikánál fontosabb a prédikáció hatásának elérésében. Emellett azonban nem tartja mellékesnek az emberi oldalt sem, amelyet Arisztotelész retorikájának háromszögében vizsgál az ethosz, logosz és pathosz összefüggésében. E görög szavak jelölik a retorika fő tényezőit: az előadó hitelességét, a logikus érvekkel megfogalmazott üzenetet és az érzelmi hatást a hallgatóságra. Patterson szerint ez a modell jól használható az erőteljes és hatékony kommunikáció elemeinek feltárásához a prédikáció esetében is. E tanulmány talán azért kapott helyet a könyv elején, mert nem csupán az első rész tematikájához illeszkedik, hanem a teljes kötet gondolati ívéhez.

A folytatásban Jim Shaddix a témakör történelmi perspektíváját vázolja írásában (A History of Text-Driven Preaching, 37–54. o.). Shaddix az egyháztörténet mérföldkövei szerint haladva sorra veszi a magyarázó igehirdetés meghatározó képviselőit. A múltbéli óriások felidézésével – Khrüszosztomosz, Luther, Kálvin, Spurgeon és sokan mások – a könyv bevezetőjében tett állítást igazolja, miszerint valójában ez a legrégebbi prédikációs módszer, és az egyháztörténet leghatásosabb prédikációi magyarázó igehirdetések voltak.

A következő tanulmányban Bill Bennett elemzi, mitől lesz ereje egy prédikációnak (The Secret of Preaching with Power, 55–74. o.). Véleménye szerint a teológiai képzés kevés hangsúlyt fektet annak elmélyítésére, hogy a Szentlélek ereje hassa át a prédikációkat. A legjobb kidolgozás és hatásos illusztráció mellett is erőtlen marad az igehirdetés, ha nem tölti azt be a Szentlélek. Az igehirdetőnek meg kell aláznia magát Isten igéje előtt, imádkoznia és könyörögnie kell, hogy jó eszköze lehessen annak az üzenetnek, amit a szöveg mond. A textusvezetett igehirdetőnek így a Szentlélek által betöltött prédikátoroknak is kell lennie.

Ned L. Mathews hasonló ösvényen halad, amikor a megfelelő igehirdetői karaktert kutatja (The Disciplines of a Text-Driven Preacher, 75–98. o.). Amiként Pál buzdította Timóteust, a prédikátornak is gondja kell legyen magára a tanítás mellett (1Tim 4,16). Ami elhangzik az igehirdetésben, nem elválasztható az igehirdető életvitelétől, jellemétől. Elsőként saját maga felé kell szólnia az üzenetnek, amit átadni kíván.

A kötet második része szintén négy tanulmányt tartalmaz, amelyek a prédikáció felkészülési szakaszát vizsgálják gyakorlati szempontból. A sort David L. Allen munkája kezdi módszertani áttekintéssel (Preparing a Text-Driven Sermon, 101–134. o.). A textus exegézisének különböző szintjeit mutatja be a műfaji és szerkezeti elemzéstől a mondatok és szavak analíziséig. Gazdag szakirodalmi ajánlóval segíti a téma iránt részletesebben érdeklődő olvasókat, majd egy konkrét igeszakaszon (1Jn 2,15-17) szemlélteti a javasolt módszer használatát.

Mint köztudott, a Bibliát alkotó könyvek műfajukat és szerkezetüket tekintve rendkívül változatosak. Vannak közöttük elbeszélő művek, költemények, evangéliumok, levelek és prófétikus iratok. A szövegvezetett prédikáció szintén nem jelent szükségszerűen egységes felépítést. Éppen ezért David Alan Black (Exegesis for the Text-Driven Sermon, 135–161. o.) és Robert Vogel (Biblical Genres and the Text-Drived Sermon, 163–191. o.) tanulmányai többek között arra keresik a választ a folytatásban, hogy a bibliai szöveg szerkezete miként befolyásolhatja a prédikáció szerkezetét.

A második részt James M. Hamilton Jr. munkája zárja a Biblia Teológia és a prédikáció kapcsolatáról (Biblical Theology and Preaching, 193–218. o.). Hamilton hangsúlyozza, hogy a bibliai szerzők megértése csak az adott kor és kontextus megértésén keresztül lehetséges. A bibliai teológia segítségével elhelyezhetjük az adott textust a nagy történetben, amely elengedhetetlen a helyes értelmezéshez. A prédikációba természetesen nem kerülhet bele minden részlet, amit egy átfogó kutatás a felszínre hoz, a tartalmi átemelés mértékét az igehirdetőnek kell mérlegelnie. Nem tévesztheti azonban szem elől, hogy Isten népe számára a Biblia teljességéből kell prédikálni, amely egyszerre kínálja Isten üzenetének egyszerűségét és összetettségét. A bibliai teológia szemlélete segít az írásértelmezésünket helyes mederben tartani, hogy a Biblia határozza meg, miként értelmezzük a világot, és ne a világ határozza meg, hogyan olvassuk a Bibliát.

A kötet harmadik és egyben utolsó része a prédikálás gyakorlatát dolgozza fel. Az első tanulmányban Hershael W. York a kommunikációs szinteket vizsgálja (Communication Theory and Text-Driven Preaching, 221–242. o.). A textus-vezetett igehirdetés azzal a meggyőződéssel kezdődik, hogy Isten szólt, és szól ma is az inspirált szövegen keresztül. Ez az üzenet dekódolható és kommunikálható. A tartalom-hű átadásában pedig az érzelmek is szerepet kapnak, amint ezt a következő tanulmány tovább részletezi.

Adam B. Dooley és Jerry Vines (Delivering a Text-Driven Sermon, 243–267. o.) azt vizsgálják, milyen feladatot tölt be a prédikáció előadásmódjában az érzelmi jelleg. Az igehirdetőnek figyelembe kell vennie, hogy a bibliai szöveget nemcsak a logos de a pathos is jellemzi. A hangszín, sebesség, hangerő és egyéb kommunikációs eszközök együttes hatása hozzáadódik a mondanivaló tartalmához, és részévé válik az üzenetnek. A legerőteljesebb igehirdetéseknél a bibliai szöveg írójának és az igehirdetőnek az érzelmi kifejezései hasonló természetűek. Mivel az Írás meggyőző, az igehirdetőnek is feladata, hogy meggyőző legyen, de manipulációtól mentesen.

A részt és egyben a kötetet is záró utolsó tanulmányban Daniel L. Akin a prédikáció applikációs részéről ír (Applying a Text-Driven Sermon, 269–293. o.). Hangsúlyozza, hogy a Bibliának nincs arra szüksége, hogy mi tegyük relevánssá, mert az Isten által ihletett kijelentés mindig releváns. Ugyanakkor az igehirdetőnek felelőssége, hogy a szövegből kifejtse, miként alkalmazható a jelen korban a hallgatóság számára a textusból megszólaló üzenet. Akin módszertani segítséget is nyújt az igehirdetők számára, és pontokba szedve elemzi, miként ragadható meg a szöveg relevanciája. Végül gondolatait azzal zárja, amit írótársai is több esetben megfogalmaztak, hogy a prédikáció akkor lehet igazán hatásos és erőteljes, hogyha annak üzenete megelőzően az igehirdetőt magát is megragadta.

Összességében nagyon gazdag tartalmat közöl a Text-Driven Preaching c. kötet. A tanulmányok önállóan is használhatóak, akár oktatási anyagként, ami valószínűleg célja is volt a többségében teológus szerzőnek. Emellett könyvként is egységbe rendeződnek az írások, és a szerkesztők munkája révén jól követhető gondolati ívet fognak át.

Szinte mindegyik tanulmányról elmondható, hogy nem állnak meg az elmélet ismertetésénél, hanem a kifejtett témakört sok szállal kötik a gyakorlati alkalmazáshoz. Ez annak is köszönhető, hogy a szerzők többsége egyben gyakorló igehirdető, így személyes tapasztalatuk is átszűrődik írásukon. Itt különösen Allen munkáját emelném ki, aki számos példát ad a Szentírásból az exegetikai elmélet illusztrálására. Tisztázza a textus fogalmát (106–107. o.), ami nemcsak egy szentírási mondat, még kevésbé néhány szó csupán, hanem általában egy bekezdés, ami megadja az értelmezési keretet. Hosszabb narratíva esetén több bekezdést javasol, amely mutatja a történet irányát és célját.

A könyv számos pontján visszatér az a megállapítás, hogy a prédikáció erejét a Szentlélek munkája adja, ezért az igehirdetőnek nem csupán a jó felkészülési és előadási technikák elsajátításában van felelőssége, de személyesen is alá kell vetnie magát a szöveg üzenetének. Nemcsak a bevezető és a konklúzió hívja fel erre a figyelmet, de a közbenső tanulmányok is felszínen tartják ennek fontosságát, amely egyedi színt ad a kötet homiletikai szemléletének.

A szerzők egyetértenek abban, hogy a szövegvezetett prédikáció nem egyszerűsíthető le egy technikai sémára, amely például mindig hasonló hárompontos szerkezetben és applikációban jelenik meg. Bemutatják azt a széles stilisztikai és szerkesztési eszköztárat, amellyel elérhető, hogy a bibliai szöveg a maga egyediségében és erejében feltáruljon. Ahogyan Allen ezt a bevezetőben és későbbi tanulmányában is megfogalmazza:

„A szövegvezetett prédikáció olyan prédikáció, amely a szöveget magyarázza, illusztrálja és jelentését alkalmazza. A szövegvezetett igehirdetés hű marad a szöveg lényegéhez, a szöveg szerkezetéhez és a szöveg szelleméhez.” (8, vö. 106. o.)

A prédikációs módszer, amit a könyv képvisel, úgy tűnik, kézenfekvő eljárás, több évszázados múltja van, teológiailag megalapozott és hatékony. Így akár azt is gondolhatnánk, hogy nincs újdonságtartalma és relevanciája a kutatás számára. A gyakorlatban azonban számos igehirdetés hangzik el a szószékekről, amelyek nem keresik, nem követik a textus üzenetét. Lelki szükségletekre reagálnak vagy valamilyen hírre, jelenségre, máskor egy kreatív illusztráció vagy egy élethelyzet köré építik a mondandót és keresnek hozzá kapcsolódó igeverseket. Sokszor elhangzik ugyan egy igeszakasz, de csak egy mondatát vagy szavát, esetleg másodlagos jelentéstartalmát bontja ki az igehirdető. Mindezek természetesen fontos kísérő elemei volnának egy prédikációnak, de nem a textus helyébe lépve. A Text-Driven Preaching e klasszikus szemlélet számára kíván újra teret nyújtani.

A tanulmánykötet egysége – amely kétségkívül pozitívuma a könyvnek – a szerzők szakmai és felekezeti közelségét is tükrözi, hiszen mindannyian az amerikai déli baptisták különböző szemináriumaiban oktató tanárok, illetve lelkészek. A téma tudományos felkarolását azonban segítette volna, ha a szerkesztők kilépve ebből a körből más hátterű szerzőket is megszólaltattak volna – hiszen több felekezet is érzi ennek a kutatásnak a relevanciáját. Így még színesebb kép tárulhatott volna fel a közös célt szolgáló munkákból.

A könyv a tudományosság kritériumait is szem előtt tartotta, a szerzők támaszkodtak a szakirodalomra, és lábjegyzetekben hivatkozták is rá. Különösen Allen, Vogel és Hamilton munkái kínálnak részletes jegyzeteikkel továbblépési utakat a téma kutatói számára. A könyv végén helyt kapott egy mutató a hivatkozott szerzők neveivel és egy másik index a hivatkozott bibliai versek megjelölésével. Érthetetlen azonban, hogy miért hiányzik a klasszikus formájú bibliográfia a tanulmányok végéről, amit a könyv végén is csak a már említett névmutató pótol. Az írások a szükséges teológiai szókincs mellett közérthető angolsággal segítik az olvasót.

Ajánlom mindazoknak a kötetet, akik az igehirdetés szolgálatában állnak. És itt nemcsak szószéki prédikátorokra gondolok, hanem az ige hirdetésének változatos területein – bibliaórákon, közösségi alkalmakon, áhítatokon – közreműködőkre. A Text-Driven Preaching gazdag forrásanyagot nyújt homiletikai tanulmányokhoz, és jól használható a gyülekezeti szolgálati képzések során is. Fő üzenetét a könyv által legtöbbször idézett bibliai versben találhatjuk: „Legyen gondod önmagadra és a tanításra, maradj meg ezek mellett, mert ha így cselekszel, megmented magadat is, hallgatóidat is” (1Tim 4,16).

Daniel L. Akin – David L. Allen – Ned L. Mathews (szerk.):

Text-Driven Preaching God’s Word at the Heart of Every Sermon

Nashville, Tennessee,

B&H Publishing Group, 2010

„A legjobb kidolgozás és hatásos illusztráció mellett is erőtlen marad az igehirdetés, ha nem tölti azt be a Szentlélek.”

„A bibliai teológia segítségével elhelyezhetjük az adott textust a nagy történetben, amely elengedhetetlen a helyes értelmezéshez.”

„A prédikációs módszer, amit a könyv képvisel, úgy tűnik, kézenfekvő eljárás, több évszázados múltja van, teológiailag megalapozott és hatékony.”

„Ajánlom mindazoknak a kötetet, akik az igehirdetés szolgálatában állnak.”

FRANCIS CHAN HÉT KÉRDÉSE IGEHIRDETÉSRE KÉSZÜLÉSKOR

Franchis Chan író, tanár és igehirdető, a kaliforniai Cornerstone Community Church korábbi tanító lelkésze.A hét kérdés, amelyet igehirdetés előtt végiggondol, a következő:

1. Az aggaszt, hogy mit gondolnak az emberek az üzenetemről, vagy az, hogy mit gondol Isten? (Félelemmel tanítok.)

2. Őszintén szeretem ezeket az embereket? (Szeretettel tanítok.)

3. Pontosan mutatom be ezt az igeszakaszt? (Pontosan tanítok.)

4. A Szentlélek erejére vagy a saját okosságomra hagyatkozom? (Erővel tanítok.)

5. Alkalmazom-e ezt az üzenetet a saját életemre? (Tisztességgel tanítok.)

6. Ez az üzenet rám vagy Istenre irányítja a figyelmet? (Alázattal tanítok.)

7. Valóban szükségük van az embereknek erre az üzenetre? (Sürgősséggel tanítok.)

Forrás: Thinking. Loving. Doing.: A Call to Glorify God with Heart and Mind (Szerzők: David Mathis, Francis Chan, John Piper, R. Albert Mohler Jr., R. C. Sproul, Rick Warren, Thabiti Anyabwile) 2011

Marosi Nagy Lajos

LEXIKON A BAPTISTÁKRÓL

Az elmúlt év adventjén, december 15-én érkezett meg a szegedi nyomdából Budapestre, a Benczúr utcába a Baptista lexikon, amely egyedülálló vállalkozás arra, hogy képet adjon a sokszínű baptista közösségünkről mindazoknak, akik érdeklődnek a baptista hívők dolgai iránt, vagyis a baptisták hitéről, történelméről, a múltban és a jelenben élő lelki munkásairól, zenéjéről, a baptista misszióról és még sok másról, amely kapcsolódik baptista nevünkhöz. Lexikonunk sokszínű témáját tekintve általános lexikon, de mivel szócikkei többségükben a baptista névhez kapcsolódnak, így akár szaklexikonnak is tekinthető.

Akik már kézbe vették lexikonunkat, először a kiadvány külalakjáról mondanak véleményt. A keménytáblás, fűzött könyv borítóját egy bemerítési jelenet, Gustaf Cederström, 19. századbeli svéd festő képe uralja. A hangulatos festmény „A baptisták” címet viseli, de nevezik „Nyári éj Svédországban”, sőt „A keresztelők”-nek vagy „A bemerítők”-nek is. Ezt a festményt Európa-szerte ismerik, de némiképp a svéd baptisták jelképévé is vált. A nagy kép a svéd Baptista Teológiai Szeminárium kápolnáját díszíti.

1886-ban, a nyár közepén Cederström művész véletlenül tanúja volt egy baptista bemerítésnek. Hajnal négy óra tájban arra ébredt fel, hogy halk éneklést hall. Fölkelt, hogy végére járjon honnan is ered a hang. A közeli vízparton egy bemerítésre összegyülekezett embercsoportot talált. Az éneklő férfiak és nők arca mély hitet és belső harmóniát tükrözött. Az esemény erős benyomást tett rá, aminek nyomán megfestette a „Nyári éj Svédországban” című festményt, más néven „A baptistákat”. A képet először 1887-ben állították ki Párizsban. Egy korabeli kritikus a művészeti értékek méltatásán túl azért is dicsérte Cederström munkáját, mert „tisztelettel jelenítette meg a baptisták gyakran csúfolt és üldözött népét”.

A lexikon borítóján az anabaptista habánok által is használt színeket találjuk. A borító kék alapszíne a bemerítés vizére utal, amiként a könyv borítójának egészén átvonuló hullámos vonalak is a baptisták jellegzetességére, a bemerítésre (hullámsírra) utalnak. A megjelenő különböző színárnyalatok (kobaltkék, narancssárga, türkiz) a habán kerámiákon is alkalmazott színek. A könyv fedlapján, és a gerincen is egy szerény motívum látható arany csillogással, amely üdvösségünk honát, a mennyei dicsőséget hívatott jelképezni. A kiadvány megjelenését a kéken nyomtatott előzék teszi még ünnepélyesebbé, jelezve a rólunk szóló könyv kiemelt jelentőségét.

A Baptista lexikon elsősorban olyan adatokat tartalmaz, amelyek baptista nevünkkel függenek össze (lásd az ábrát) és legtöbbjük más lexikonokban így nem találhatóak meg. Könyvünk elsősorban a magyar baptizmusra koncentrál, de megtalálhatóak benne a világ minden táján élő jelentősebb baptista személyek és a baptista missziónkra vonatkozó fontosabb adatok 1609-től napjainkig, természetesen a teljesség igénye nélkül. Értékes információkat találunk benne az anabaptistákról, történelmükről, hitükről és a kultúrájukról.

A lexikon szócikkei között vannak egészen rövid definíciók, de szerepelnek benne egy-egy témát részletesen kifejtő írások is. Az adatok egyik jelentős csoportja a személyek (baptista lelkipásztorok, missziómunkások, gyülekezeti munkások, tisztségviselők, teológusok, zenészek, költők, művészek stb.) rövid bemutatása a történelmi múltból válogatva egészen napjainkig. Másik jelentős adatcsoport a fogalmak csoportja, amelynek szócikkei tükrözik a baptista teológiai gondolkodást. Ezek alkalmasak lehetnek lelkipásztorok, teológusok, igeszólók, vasárnapi iskolai tanítók, imaóra-vezetők felkészüléséhez is.

Fontos része a lexikonnak a baptista misszióval (mozgalommal) kapcsolatosan számos gyülekezet bemutatása. Jelentős területe a lexikonnak a hitvallás bemutatása is (pontos hitvallási idézetekkel), amelyből megismerhető a baptista gondolkodás.

Néhány esetben hiányosnak találhatja az olvasó a közölt szócikket. Az ilyen adatok kikutatása még a jövő feladata, de a téma érdekessége miatt így is érdemesnek tartottuk felvenni a kiadvány szócikkei közé.

Kevesen ismerik a Missziós Kisszótárt, amely a BMSZ könyvek sorozatában jelent meg még 2001-ben. A kiadvány alcímeként ezt írták: „Missziói fogalmak közérthetően megfogalmazva, a kereszténység, a misszió iránt érdeklődő fiataloknak, laikusoknak”. Gazdag szócikkeit Győri Kornél teológiai tanár ajánlotta fel, és a kiadó Bayer György lelkipásztor „a közösség lelki hasznát keresve” hozzájárult a szócikkek közléséhez. Ebből a kiadványból jelentős mennyiségben vettünk át szócikkeket a lexikonba.

A Baptista lexikon szócikkei a szerkesztő lehetőségeit, kapcsolatait és ismereteit tükrözik. A kiadvány nem hibátlan, a szerkesztő nem törekedhetett a teljességre, de mindaz benne van, ami a szerkesztő tudomására jutott, vagy mindaz, aminek utánajárt.

A lexikonnak nem az az egyik értéke, hogy ezt a munkát más nem tudta volna megcsinálni, hanem az, hogy akadt, aki megcsinálta.

A Békehírnök szerkesztőségében írták:

Szeretettel ajánljuk igehirdetőknek, vasárnapi iskolai tanítóknak, a teológia és az egyháztörténelem iránt érdeklődőknek egyaránt.

és hozzátették: alapmű.

A LEXIKON MARGÓJÁRA

Ilyen még nem volt… Éppen ezért értékes ez a „sokatmondó”, elegáns megjelenésű könyv. Marosi Nagy Lajos testvérünk már sok kiadványunknál „bábáskodott”, de lexikont még nem szerkesztett. Ezért is vártuk nagy érdeklődéssel ezt a könyvet. Sikerült ablakot nyitni baptista történelmünkre és annak formálóira.

Ismereteim szerint sokévi szorgalmas gyűjtögető munka eredménye ez a több mint ötszáz oldal. Attól lesz egy ilyen adatgyűjtemény élvezhető, hogyha rólunk szól, meg azokról, akiket ismerünk és szeretünk.

Köszönjük, hogy az Úrért és értünk – no meg a jövő generációért vállaltad ezt a nem mindennapi feladatot. Hiszem, hogy ez a lexikon nem csupán egy újabb könyv lesz a polcokon.

Károlyi János presbiter

RECENZIÓ

A Baptista lexikon határkő hitéleti és önazonosítási munkánk területén. 2022 végén adták ki Budapesten, bár a munka sokkal előbb elkezdődött, és kimutatható az adatgyűjtés, a fogalmazás, majd a főszerkesztő szövegfejlesztésének igényessége, közel félszáz munkatárs szoros együttműködése. A főszerkesztő, Marosi Nagy Lajos egy telefonbeszélgetés során említette, hogy 2011-ben kapott először olyan címszavakat, amiket a Baptista lexikonba szántak. Azóta a könyvet 12 éven át érlelte, korrigálta, küzdött vele. Sokat imádkozott érte, hogy adjon Isten neki időt ahhoz, hogy meglássuk a kiadványt.

Ez a könyv nem jelenhetett meg előbb. Az idők méhében formálódott, könyvtárak, levéltárak, anyakönyvek alapján. Számos kortárs, leszármazott, publicista nyilatkozatának meghallgatása után. Intézményeket kértek föl adatokért, és létesítettek drága pénzen baptista gyűjtőhelyeket, levéltárakat és könyvtárakat. Ezekben archiválták, feldolgozták a közösség lényegesebb eseményeit, rendszeresen őrizték, felhasználhatóvá tették a papírokat. A kezelésükre alkalmas embereket találtak és neveltek. Más történelmi egyházak intézményeit tanulmányozták, miközben évtizedek teltek el. Idegen nyelveket tanultak, kéziratokat olvastak, kiadványokat böngésztek és jegyzeteltek. Katalogizálták a hazai, a német, az angol, a román, a szlovák baptisták folyóiratait.

A helyi történészek figyelemmel kísérték a lelkészi állomány életének eseményeit, szolgálati helyek, közegyházi szerepkörök változását. Kiderítették az egyes gyülekezetek keletkezésének idejét, az alapítóit, a fellelhető levelezéseket összegyűjtötték, agnoszkálták. Gyakran az utolsó percben, a már tüzelésre szánt, vagy szemétbe dobott iratokat mentették meg. Régi falusi házak padlásán elkallódó iratokat tisztítottak meg és helyeztek méltó helyre. Külön engedélyeztetés után keresgéltek hatósági és egyházi könyvtárakban napokig, vagy hetekig.

Felsorolni sem könnyű a fegyveres katonákkal őrzött, „Külföldieknek belépni tilos!” feliratú kapukon belül jutva ukrán, román, orosz levéltárakba, hogy elhurcolt német anabaptisták nyomaira bukkanjunk. A cirill betűs, fonetika után átírt neveket valakinek fel kellett ismernie magyarul. Ilyen munka után kerülhetett sor néhány címszó megfogalmazására ebben a lexikonban. A budapesti Hadtörténelmi Levéltárban, Sárospatakon, Egerben, Esztergomban és Kalocsán. A legközelebbi nyugati levéltárban, Bécsben, Eisenstadtban, majd Berlinben, Zürichben, Augsburgban, és Rüschlikonban. Étlen, szomjan, nappal és éjszaka. Nagyváradon, Nagyszebenben, Ungváron és a Molocsna menti városokban. (Utóbbi azon a vidéken, ahol hónapok óta rakéták robbannak és sorozatvetők zúdítanak pergőtüzet, lakóházakra, iskolákra és tudományos intézetekre.) Míg ezek egyáltalán ismertekké váltak, amíg lemásolták, digitalizálták az egyes dokumentumokat és rendszerbe sorolták. Szinte az egész Európa történelmének és társadalmi fejlődésének az ismerete kellett ahhoz, hogy a „más hitűek” elégetésétől, a hadbírósági kihallgatások jegyzőkönyveitől, a helyi „kiskirályok” önkényétől eljutottunk odáig, hogy a lenézett „szektásság” szégyenbélyegét ebben az országban is felváltsa a vallásszabadság és tolerancia. Mindezek nélkül soha nem lett volna magyar nyelven Baptista lexikon.

Nem csak a tudományosság volt az alkotó munka vezérelve. Az élő hit mutatott irányt elsősorban. Ezért nem személyekkel foglalkozik csupán a lexikon, hanem a megtérés teológiájával, a hitre jutással, a hitvalló keresztségtől az egyes gyülekezetek, sőt néhány tagú szórványokban élő hithősök küzdelméről. Megtanulhatjuk a vastag könyvből a baptista misszió történelmét, a mai napok eseményeivel együtt. Kitér a lexikon az ökumenikus kapcsolatokra. Nem kritizál ez a könyv, őrizkedik a felekezeti sovinizmustól, és beilleszkedik a hazai kereszténység nagy családjába. Nem gerjeszt hitvitákat, nem követi az általános európai vallásközönyt, és nem fordítja ellenkezőjére a bibliai igazságokat, mint ahogy a mai gondolkodás főáramában teszik napjainkban. Szavainkkal tiszteletben részesít minden ember szellemi meggyőződést, és ugyanakkor elvárja magunk felé is a tiszteletet mindenkitől. Talán nem kívánunk túl sokat. Különösen olyan időkben, amikor az európai keresztény civilizáció ténylegesen kihalásra van szánva.

A nagyegyházak történelmének roppant gazdagsága mellett a mienk kiváló kezdeményezés, ugartörő, első munka. Örülünk a nagyszerű kezdeményezésnek, és a gyakorlat éppen a kezdeményezés következtében további tökéletesedést feltételez (egy második, bővített kiadást. – a szerk.) A hatalmas Isten mellett mindnyájunk együttes tudása eltörpül a Teremő Isten intellektusa mellett. A könyv megjelenése idején Stockholmban három embernek adtak fizikai Nobel-díjat, de közülük az osztrák kijelentette: „A természettudomány nem teszi feleslegessé az Istent.” (Anton Zeilinger fizikus szavai.)

A Baptista lexikon tehát korunk sötétségében nem is vállalkozik többre, mint Jézus Krisztus hasonlatában a gyertyafény („szövétnek”) világossága. Csekély ugyan, de a teljes sötétségben mégis ad egy piciny fénypontot, aminek világosságával tájékozódhatunk. (Aki ült már Krisztusért sötétzárkában, az tudja megmondani, hogy egy résen áttörő világosság mit ér?)

A munkatársak, köztük a nemrég, vagy a száz esztendeje elhunyt hittestvéreink, a krisztuskövetők eszméit, biblicitását nem kívánjuk cáfolni valamilyen modern fölismeréssel, hanem aláhúzni szeretnénk, mivel esetleg valakinek a vére hullott érte. Annak a vörös vonala képezi az igazsága realitását, mint egy a lényeget meghatározó aláhúzás a kisdiák történelemkönyvében.

Mindez nem konzervatívizmus, hanem időtlen idők óta bevált életszabály, aminek következménye nem isteni büntetés, csapás, bosszú, hanem az „ingyen kegyelem”, amit elutasíthatunk, de el is fogadhatunk. Mindnyájan személyesen dönthetünk mellette vagy ellene. Mindkettőnek vannak viszont törvényszerű következményei. A földi lét (az élet) egyszer adódó lehetőség. Istennel ez az élet gyönyörű, szép, és csodálatos, de Isten nélkül ezt az életet az ember pokollá is teheti.

A lexikont azért írták a főszerkesztő által kiválasztott emberek, (a leírt kezdőbetűk alapján majdnem félszáz), mert ők valamilyen tudományágban szakembereknek tekinthetők. A lexikon tudományos értékét egy katalógus rendszer 80 000-nyi, 72 éven át gyűjtött, többnyelvű adatbázisa is képviseli. A főszerkesztő névvel jelölte meg ezeket a személyeket. Vannak sarkalatos kegyességi szavaink, amiket a gyülekezetekben, elsősorban a protestáns bibliafordításunkból merítünk. Van tehát egy óriási ismeretanyag, abból a tapasztalati teológiából, ami baptista egyházunkat és gyülekezeteinket jellemzi. Önálló mai szóhasználatból is merítettünk. Figyelembe vettük a szomszédnépek domináns nyelvének kifejezéseit. Velük az 1920 utáni kapcsolataink a 60-as évekig nagyon gyér volt, de nem szűnt meg. Azóta viszont rendkívül megerősödött. Kelet-Európa lakossága adja meg az európai baptisták nagyobb hányadát. Sajnos éppen a most háború sújtotta területeken hívő testvéreink százezres tömegei élnek.

A lexikon „a teljesség igénye nélkül” készült. Vagyis minden jó szándék és akarat ellenére is megvannak a korlátai.

Szebeni Olivér, egyháztörténész

Betekintés a még készülő lexikon munkálataiba

A Baptista Lexikon borítója

A Baptista lexikon megvásárolható a Baptista Könyvesboltban (1068 Bp, Benczúr u. 31.).

Ára: 6000 Ft

CSAK VÁNDOROK

Vasadi Lajos könyve, 2020. szerzői kiadás

Ez a könyv egy lelkipásztor önéletrajza, egyben több generációhoz tartozó hitelődeinkről szóló hiánypótló írás. Hiszen a mai aktív lelkészeink közül ugyan ki tudna bármit is Bodoky Lajosról, a kiváló lelki munkásról, az úttörő Heinrich Meyer munkatársáról, majd a „József utcai” prédikátorról? Aki feleségével 1882-ben megpecsételte döntését egy decemberi bemerítésen, hogy a baptizma felvételével Jézus Krisztus követésére elkötelezzék magukat.

Találunk még gyülekezeteket a Duna mentén, ahol kijelölte az Úr Vasadi testvér és családja életének földi otthonát, bár a folyamtól igen messziről, Biharugráról indult el. Hűségesen járta végig az elhívás, a szent szolgálat, a gyülekezetek iránti odaadó munka nagyszerű útját. Csak ajánlani tudom minden lelkipásztortársamnak ezt a könyvet. Nem öntömjénezés, hanem Isten hatalmának dicsőítése olvasható benne.

Egyik gyülekezetéből a szembeszomszédom egy odavalósi ember, ahol Vasadi testvér 25 évig szolgált, és egy ékszerdoboz szépségű új imaházat épített. Együtt járt iskolába a szomszédom a Vasadi gyerekekkel. Ő megmaradt ugyan az átlagos magyar vallásos emberek szintjén. Csecsemő korában látott papot először, aztán ő maga is majdnem az lett, végül egy jószívű „maga módján keresztény” szorgalmas férfivé vált. Nem került bele a neve semmilyen baptista anyakönyvbe sem. Én személyesen mégis sokkal tartozom neki segítőkészségéért. A napi epizódokon túl van egy közös ismerősünk: Vasadi Lajos a neve.

Ha történelmi könyvet írtam, akár rólunk, akár más keresztény emberekről,

magyarokról, németekről, szlovákokról, románokról vagy éppen afrikai pigmeusokról, mindig egy gondolat, és vele a dallama járt a fejemben: „Adj számot ó, sáfár! A könyvedet hogy írod?”

Ezt a könyvet Vasadi testvér nagyon jól megírta!

Szebeni Olivér

A KÖNYV BEVEZETŐJE

Elsősorban Isten iránti hálámat szeretném kifejezni írásomban, hogy kegyelmesen bánt velem és velünk, vezetett a „keskeny úton”, ami az örök életre visz. Nagyszüleink, szüleink, akik ezen az úton már előre mentek - nyomot hagyva számunkra -, rájuk is hálásan szeretnénk emlékezni.

Az önéletrajzi részt bizonyságtételként írom, hogy gyermekeim, unokáim, ha olvassák, szintén hálásak legyenek Istennek a kegyelméért, amit megtapasztaltunk. Szeretném hinni, hogy az utódok is felismerik és vallják: „Mi pedig valamennyien az ő teljességéből kaptunk kegyelmet kegyelemre.” (Jn 1, 16) Az idézett mondat alapvetően azt jelenti, hogy mindenki, minden időben, minden helyen „kegyelmet kegyelemre” kap. Bőséges kegyelmet, amiből élhetünk és általa üdvözülhetünk, ha hiszünk benne.

A családunkról, a baptista egyházról, a jelenvaló és az eljövendő világról azt írom, ahogy én látom és hiszem. Természetesen mások másként látják a világot, de ez a különbözőségünkből adódik.

Ha a kiterjedt rokonság vagy bárki, aki olvassa írásomat és felfigyel a bőséges kegyelemre, amelyben részesedtünk, Istené legyen a dicsőség érte!

Vasadi Lajos

A borítókép a Dunát ábrázolja. A könyv szerzője a Duna mellett él.

Deuterokanonikus bibliai könyvek magyarázó jegyzetekkel

Fordítás a Septuaginta alapján

Kálvin, 2023, 296 oldal

A katolikus Szentírásban bővebb az ószövetségi könyvek listája, mint a protestáns kiadású Bibliában. Ezeknek a Deuterokanonikus bibliai könyveknek (Tóbit és Judit könyve, Salamon bölcsessége, Jézus, Sirák fia könyve, Bárúk könyve, Jeremiás levele, A Makkabeusok első és második könyve, Zsuzsanna és a vének, illetve Bél és a sárkány) 1998-ban elkészült a Magyar Bibliatársulat Szöveggondozó Bizottsága által készített fordítása. Második, javított és bővített kiadásunk a Stuttgarti magyarázatos Biblia jegyzeteivel segíthet még jobban megismerni ezeket az írásokat, amelyeket a reformáció idején is olvasásra ajánlott, hasznos és kegyes könyveknek tekintettek.

- A Septuaginta alapján készült fordítás

- Bevezetésekkel és szövegközi magyarázó jegyzetekkel

- A fontosabb fogalmak magyarázatával

- Időrendi táblázattal és térképekkel

Zsengellér József

A bibliai apokrifek és a reformáció

Az apokrif/deuterokanonikus könyvek karrierje

Kálvin, 220 oldal

Ezekre a magasztos lényekre - akiket angyaloknak nevezünk -, sokszor utal a Szentírás, de természetüket és munkájukat kevéssé értjük. Ez a könyv rávilágít arra, hogy mi a szerepük a megváltás történetében és igen tanulságosan írja le lényüket, méltóságukat, szolgálatukat és sorsukat... E könyv nagyon pontosan és részletesen tárja elénk, hogy mennyit kell tudnunk az angyalokról (a Biblia szerint), s mennyit nem szabad elhinnünk abból a különböző ezotérikus, divatos mende-mondák szerint hirdetett tanításokból.

Søren Kierkegaard

Imák

Koinónia, 2011, 176 oldal

Az imagyűjtemény Kierkegaard minden írásában fellelhető, saját hitküzdelmeiből fakadó keresztény, vallásos nézőpontjának egy személyesebb aspektusát villantja fel. E fohászok ismerete nélkül csonka és téves maradhat a Kierkegaard-értelmezés. E gyűjtemény mutatja, hányféleképpen szólt Teremtőjéhez, Megváltójához: rövid, töredékes mondatokban, leheletszerűen vagy áradó barokkossággal, hosszan indázva – hogy csak a két végletet említsük. De mindvégig ékes irodalmisággal, igényes stílusban. Mint áradó patakban a kövek, úgy jelennek meg e művekben az imádságok: mintegy kristályként mutatva meg szemlélete lényegét.

A kötet 81 dán eredetiből fordított imát tartalmaz tematikus elrendezés szerint, mint például: szenvedés, követés, bűnbánat, józanság, stb.

Tim Chester

Örömteli kapcsolat Istennel

Élvezd Isten erejét és szeretetét a mindennapokban!

KIA, 2022, 200 oldal

„Csak ajánlani tudom, hogy mindenképpen olvasd el ezt a könyvet. Újra éhezni és szomjazni fogsz az Istennel való közösségre.”

Timothy Keller, a New York-i Redeemer Presbyterian Church nyugalmazott lelkipásztora

„Az egyik legjobb írás a növekvő számú könyvek között, amelyek arra tanítják a keresztyéneket, hogyan hidalják át a szakadékot a vasárnaponként megélt öröm és az Istennel való kapcsolat hétköznapi élvezete között.”

D. A. Carson, a Trinity Evangelical Divinity School újszövetség-kutató professzora; a The Gospel Coalition elnöke

Table of Contents

© Szolgatárs folyóirat

Bacsó Benjámin

Teológiai gondolatok és kérdések a mesterséges intelligencia térnyerése kapcsán

Csernus Máté

A kiengesztelődés hatásköre: kinek a bűnéért halt meg Jézus Krisztus?

Tóth Krisztián

A sákramentumok teológiai felfogásának hatása a gyermekképre

Jámbor Ádám

Kelly és az eutanázia

Bacsó Benjámin

A felhatalmazó vezetés alkalmazhatósága az egyházban

Vas Lajos

Megfontolásra javasolt együttműködési alapelvek vezetőknek

Fodor Jonatán

Luther és Zwingli kapcsolata az anabaptistákkal

A 2022-es év legfőbb bibliai régészeti felfedezéseI

Chris Martin

HÚSZ ige, amely vezETHETi online beszédünket

Balogh Péter

Textusvezetett igehirdetés – Recenzió

Marosi Nagy Lajos

Lexikon a baptistákról

Csak vándorok