Szolgatárs

Baptista folyóirat

nem csak lelkipásztoroknak

Fiatalok szexuális szokásainak felmérése és kiértékelése a Biblia alapján

Evangélium a városnak

A Szentföldön jártunk

A Biblia és az emberi fül

Kegyelmi töréspontok Kornya Mihály életében

2019. XXVIII. évfolyam, 1-2. szám

Tartalomjegyzék

IGEHIRDETÉS

Derencsényi István: „Áradjon a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővízű patak!” 3

BIBLIATANULMÁNY

Füstös Gyula: A Biblia és az emberi fül 7

TEOLÓGIA

Timothy Keller: Evangélium a városnak

– Egy fejezet a Gyülekezet a központban című könyvből 13

GYAKORLATI TEOLÓGIA

Sipos Márk György: Fiatalok szexuális szokásainak felmérése

és kiértékelése a Biblia alapján I. 29

Selmeczi Ottilia: Veszélyek és védelem az intimitás területén 3. rész 42

Vas Lajos: Vezetők létrehozása a gyülekezetekben I. rész 50

BESZÁMOLÓ

Lukács János: A Szentföldön jártunk 55

EGYHÁZTÖRTÉNET

Csuhai József: Kegyelmi töréspontok Kornya Mihály életében 59

KÖNYVAJÁNLÓ

Tóth Krisztián: Valóban Isten a szenvedélyünk? 68

A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa.

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

Az összevont szám ára: 1800 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

E-mail: info@szolgatars.hu

www.szolgatars.hu

ISSN 1218-425X

Valóban Isten a szenvedélyünk?

Tartalomjegyzék

IGEHIRDETÉS

Kiss Illés Zoltán: Hajótörést szenvedett az életem 3

BIBLIATANULMÁNY

Lukács János: A lelke üdvét kereste – Az etióp főember megtérése és a mai tanulságok 8

Merényi Zoltán: A gonosz szőlőművesek 13

TEOLÓGIA

Bacsó Benjámin: Teológiai irányzatok a 20. században 17

Boncz Zoltán: Az elhívatásunk – avagy miért van a gyülekezet 24

GYAKORLATI TEOLÓGIA

Révész Szilvia: A krízis mint lehetőség 32

Selmeczi Ottilia: Intimitásra teremtve – Az intimitás helye és szerepe az életünkben 1. 39

Tisza Attila: Bibliapark Magyarországon – Gondolatok három tételben 48

SZOCIOLÓGIA

Patkás Rita: Krisztus rajtunk keresztül a cigányok között 53

BESZÁMOLÓ

Dr. Mészáros Kálmán: Anabaptista Habán Emléknap a felvidéki Nagylévárdon 60

IGEHIRDETÉS

Derencsényi István

„Áradjon a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővízű patak!”

Az alábbiakban Derencsényi Istvánnak, a Tiszántúli Református Egyházkerület főjegyzőjének, a Debrecen-Kossuth Utcai Református Egyházközség lelkipásztorának igehirdetését ismerhetjük meg, amely 2019. január 20-án hangzott el az egyetemes imahét nyitó alkalmán Debrecenben. (Az idén 40 éve annak, hogy Derencsényi István elkezdte lelkipásztori szolgálatát a Kossuth utcai gyülekezetben.)

ÁMÓSZ 5,21–24

Szeretett Testvérek! A 2019. évi ökumenikus imahét programját indonéz keresztény testvéreink állították össze azzal a szándékkal, hogy a világkereszténység még jobban elkötelezze magát az igazság, az irgalom, az élő Krisztus-hit és az egység mellett.

Az imahét számára a programkészítők az igazságot állították a figyelem, az elmélkedés középpontjába. A ma este témamegjelölésekor az igazsághoz hozzárendelték Ámósz próféta könyve ötödik fejezetének néhány versét.

Ezzel ez a nagy fontosságú fogalom: az igazság, az igazságosság sajátos kontextusba helyeződött, hiszen így az „igazság” Isten népe ünnepeivel, ünneplésével, istentiszteletével lett kapcsolatba hozva. És ha jól meggondoljuk, itt nem egyszerűen emberi véleménynyilvánításról, nem pusztán emberi kritikagyakorlásról van szó, hanem Ámószon keresztül maga Isten szól, maga Isten mond bírálatot népe kultusz- és életgyakorlatáról.

És amit itt Isten népe kultusz- és életgyakorlatáról hallunk, az bizony nem valami hízelgő, sőt kényelmetlen és mondhatnám egyenesen provokáló: „Gyűlölöm, megvetem, nem gyönyörködöm benne, rá se tekintek, távozzatok előlem!”

Isten itt igen szigorúnak, elutasítónak mutatkozik, és igen kemény hangot üt meg. Természetesen ismerjük mi Istennek a határozottságát és számonkérő szigorát mind az Ó-, mind pedig az Újszövetségből, azonban mégis zavar bennünket ez a kemény szóhasználat, mivel az az istentiszteletet, az ünneplő gyülekezetet, az áldozatot, a liturgikus eszközöket és énekeket érinti.

Ez annál inkább zavar bennünket, mivel ezt olyan történelmi kontextusban halljuk, amikor az ünneplőket elcsábítják templomainkból a wellnesshétvégék, valamint a szupermarketek az ünnepi és vasárnapi nyitvatartásukkal, úgyhogy vannak már helyek, ahol még lennének ünnepek, csak már ünneplők nincsenek.

S aztán olyan szituációban halljuk a prófétai bizonyságtételt, amikor missziói célzattal egyházzenei hangversenyeket szervezünk, hogy visszataláljanak az emberek a templomba, akik már korábban elidegenedtek az egyháztól.

Nos, ilyen tapasztalatok mellett kissé zavarban vagyunk, amikor ezt halljuk: „Távozzatok előlem hangos éneklésetekkel, hallani sem akarom lantpengésteket!”

Sok esetben pedig olyan érzésünk van, hogy inkább e kemény szavak helyett annak volna aktualitása, hogy bátorítólag emlékeztessünk arra, hogy „ahol ketten-hárman együtt vannak az Úr nevében, ott van közöttük” (Mt 18,20).

Aztán ezeknek a kemény igéknek manapság lehet, hogy minden előzetes töprengés és megfontolás nélkül azok tudnak nyomban örülni, akik az egyházat szekularizálni, elvilágiasítani akarják, vagy az egyházban csak multifunkcionális szociális intézményt látnak, és azt mondják: „nem a templomban kell ülni, hanem a tettek mezejére kell lépni”.

Szeretett Testvérek! Azonban Isten igéjének nem ez az egyszerű, banális alternatívája van.

Alapigénk nem egyház- és nem istentisztelet- és nem ünneplésellenesen követeli meg az igazságot és az igazságosságot.

Ez kitűnik abból is, hogy Ámósz is még keményebben fogalmazott korábban az igazságszolgáltatás gyakorlatával kapcsolatban, később pedig azt a megállapítást tette róla, hogy „méreggé tették a törvényt”.

Tehát félreértés ne essék: a próféta nem az istentisztelet ellen van, hanem azok ellen, akik úgy ünneplik az istentiszteletet, hogy aközben lábbal tiporják a törvényt, figyelmen kívül hagyják Isten akaratát.

Isten nem az egyházi év felépítését, az ünnepek rendjét, az áldozatok mennyiségét és nem is az egyházzenei színvonalat kritizálja, hanem valami mást.

Isten a törvénytelenségeket bírálja, a jogi csűrés-csavarást a személyes érdekek és előnyök érvényesítése érdekében.

Isten azt kritizálja, hogy visszaélések történnek azok kárára, akik nincsenek abban a helyzetben, hogy saját érdekeiket és jogaikat megvédjék.

Isten azt kritizálja, hogy eltűrik az ordító szegénységet a pöffeszkedő luxus mellett. Istennek az fáj, hogy népe a nyugalom napján látványosan ünnepel, hétköznap meg lábbal tiporja a törvényt, figyelmen kívül hagyja Isten akaratát.

Isten nem tudja elfogadni az ünnepi ájtatosságot meg a hétköznapi istentelenséget és embertelenséget.

Isten fülében az áradó ünnepi egyházzene nem képes kioltani a hétköznapi istentelenség és embertelenség ordítozásait.

Istennek nem a kultusszal, nem az egyházzenével, nem a liturgiával van baja, hanem az ünneplők hétköznapi viselkedésével.

Istennek nem tetszett akkor, hogy az ünnepnapi istentisztelet és a hétköznapok között semmi kapcsolat nem volt. És Istennek ez ma sem tetszik. És hogy akkor miért is nem tetszett Istennek az, amit népe körében tapasztalt, azt könnyen megérthetjük azokból az ásatásokból és archeológiai leletekből is, melyek napvilágra kerültek Isten népe történetéből.

Amíg Krisztus előtt a 10. században a házak egyforma nagyok voltak és berendezési tárgyaik hasonlóak, addig Ámósz próféta korából, a Kr. e.-i 8. századból származó leletek azt mutatják, hogy jelentős különbség van a házak mérete és berendezése között. Vagyis megjelent egyik oldalon a mértéktelen gazdagság, és a másik oldalon pedig a kiáltó szegénység. És ez nem tetszett Istennek. Nem a gazdagság zavarta Istent, hanem az, hogy népe körében a gazdagság mellett koldusszegénységre lehetett jutni. És ez így nem igazság. És Isten igazságot akar.

Isten azt adja szolgájának, Ámósz prófétának feladatul, hogy hirdesse meg, kérje számon a törvényt és az igazságot. „Áradjon a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővizű patak!”

Szeretett Testvérek! Isten ezen az estén a mi szívünkre helyezi az igazságot.

De mi is az igazság?

A Szentírás sokkal egyszerűbben és életközelibb módon gondolkodik az igazságról, mint ahogy azt a nyugati civilizációs és kultúrkörnyezet teszi. A bibliai héber nyelvben van egy sajátosság, az úgynevezett parallelizmus membrorum, vagyis az ismétlés elve: a gondolatpárhuzam. Ha egy szónak súlyt, különleges jelentőséget akarnak adni, akkor egy hasonló tartalmú szó alkalmazásával a mondanivalót megismétlik. Az Ószövetség így társítja az igazság szó mellé a kegyelmet, a hűséget, a szeretetet, a könyörületességet, a megszabadítást. A bibliai igazságot tehát szeretet, könyörületesség, irgalmasság által kell érvényre juttatni. És Isten ezt az eljárásmódot hiányolta. A bekötött szemű, pártatlannak kikiáltott Justitia igazsága kérlelhetetlen, kíméletlen, gyakran kegyetlen igazság. Isten igazsága azonban egészen más: messze magasan meghaladja Justitia igazságát.

Aztán a bibliai igazságfogalomnak azért se kell az értelmezés tekintetében nekünk különleges fejtörést okoznia, mert az egyszerűen igazodást jelent, mégpedig Isten akaratához. És Istent egykor, Ámósz próféta idejében az háborította fel, hogy az ő népe nem hozzá igazodik, hanem a saját feje után megy, a saját érdekeit hajszolja, a korszellemhez igazodik. Hiába jár istentiszteletre Isten népe, ha nem az Isten útján jár, ha nem az ő akaratát követi a hétköznapok világában. Istennek az fájt, hogy népének tagjai csak ünnepelték a hitet, de nem élték meg.

Szeretett Testvérek! Isten álláspontja, véleménye e tekintetben napjainkra mit sem változott. Istennek ma is éppúgy fáj, mint Ámósz próféta idejében, ha azt kell tapasztalnia, hogy a hívők csak ünneplik a hitet, de nem élik meg a Krisztus-hitet, ha nem a Krisztus-hit határozza meg ünnepi és köznapi megnyilvánulásaikat.

Szeretett Testvérek! Ha istentiszteleteink, melyeket megünneplünk, nem érintik meg a lelkünket, ha nem formálják szemléletmódunkat és magatartásunkat, ha nem igazítanak az életünkön, ha nem tesznek igazabb, vagyis irgalmasabb, könyörületesebb emberré, akkor ezek az ünneplések hiábavalóak a számunkra.

Félreértés ne essék: nem az istentisztelet, az ünneplés a fölösleges, arra életbe vágóan szükség van, csak a helytelen ünneplés a hiábavaló részvétel, fölösleges, mert az Isten üzenete lepereg rólam, mint a falra hányt borsó, az nem használ semmit, sőt egyenesen káros, mert helytelen önértékelést eredményez.

Pál apostol írja szeretethimnuszában: „Ha minden titkot ismerek is, és minden bölcsességnek birtokában vagyok, és ha teljes hitem van is, úgyhogy hegyeket mozdíthatok el, szeretet pedig nincs bennem: semmi vagyok.” Hát – kedves testvérek! – ez az igazság.

A hiányzó isten- és emberszeretetet ostorozta a próféta. Ahol hiányzik a szeretet: ott semmit sem ér a szertartásosság. A szeretetet nem lehet pótolni még olyan szent dologgal sem, mint az istentiszteleten való részvétel, a liturgiában való közreműködés, gyülekezeti énekkari tagság, egyházi tisztségviselés.

Kedves Testvérek! A szeretetteljes odafordulásban válik érzékelhetővé, hogy az igazság, az igazságosság folyik, mozgásban van, él, érvényesül. És ahol keresztény hitbeli meggyőződésből síkra szállnak az igazságért, ott a szociális vagy prófétai elkötelezettség spirituális akcióvá, spirituális cselekvéssé válik. És ott a felháborodás is – amint ez alapigénkben is a „gyűlölöm, megvetem, nem gyönyörködöm benne, rá se tekintek, távozzatok előlem” szavak használata által nyilvánvalóvá válik – szent és szükséges cselekedetté, magatartássá lesz.

Igenis felháborító, ha a hit ünneplése és a hit megélése elszakad egymástól.

Igenis felháborító, ha az életünk két részre szakad, egy ünnepi istenes, és egy köznapi, isten- és embertelen életre.

Igenis felháborító, ha a hitünk csak a templom falain belül válik nyilvánvalóvá, de a templom falain kívül már semmi sem érzékelhető belőle.

A felháborodás prófétai feladat, hiszen nem a közöny, az egykedvűség által lehet érvényt szerezni Isten igazságának. Igen, szabad, sőt kell felháborodni, ha nem az Isten akaratához igazodnak a dolgok mind az egyéni, mind a közösségi életben.

Holger Treutmann a textusunkhoz írt kommentárjában a felháborodást az emberi méltósághoz való visszatérésnek nevezi. Ugyanis az méltó az emberhez, hogy fellázadjon mindaz ellen, ami az Isten akaratát sérti. Igenis fontos volt Ámósz prófétai felháborodást kiváltó megnyilvánulása, mert nem választhatja el egy egész világ az istentiszteleti ünneplést meg a köznapi életfolytatást. Nem az a felháborító tehát, hogy van istentisztelet, van áldozás, van liturgia, van egyházi éneklés, hanem az a felháborító, hogy mindez nem látszik meg az azokban részt vevők életén. Az a felháborító, hogy az istentisztelet, a kultuszi cselekmény a hívek életében minden következmény nélkül marad. És ez nem igazság, az igazságot helyre kell állítani: „a törvénynek, mint a víz, áradnia kell, az igazságnak pedig folynia, mint a bővizű patak”.

Szeretett Testvérek! Az istentiszteletek nem a magunk igazolására, nem önigazolásra vannak, hanem arra, hogy segítsenek minket Isten igazságának érvényt szerezni. És amint hallottuk: az Isten igazsága szerint élni annyit jelent, mint Isten akaratához igazodni, továbbá azt jelenti Isten igazsága, hogy irgalmasak, könyörületesek, megértőek-együttérzők és segítőkészek vagyunk felebarátaink iránt, vagyis megadjuk mindenkinek azt, ami őt Isten akarata szerint megilleti. Megadjuk a tiszteletet, megbecsülést, a jó akaratot, a segítségnyújtást. Az istentiszteleteken való részvétel nem kötelesség, hanem lehetőség, ahol megfogalmazódik bennem a kérdés: „Mit akarsz, Uram, hogy cselekedjem?” És felhangzik a válasz is: „Ezt cselekedd, és élsz!” – És megszületik a kérés: „Segíts engem utaimban, hogy járjak igazságodban!”

Szeretett Testvérek! Ámósz egykor Isten parancsára rámennydörgött az ószövetségi népre. Pál apostol az újszövetségi népet, az egyházat pedig így szólítja meg, és most az ő szavaival fordulok – végezetül – tihozzátok: „Az Isten irgalmára kérlek titeket, testvéreim, hogy okos istentiszteletként szánjátok oda testeteket élő és szent áldozatul, amely tetszik az Istennek; és ne igazodjatok e világhoz, hanem változzatok meg értelmetek megújulásával, hogy megítélhessétek, mi az Isten akarata, mi az, ami jó, ami neki tetsző és tökéletes.” (Róm 12,1–2)

Sipos Márk György

Fiatalok szexuális szokásainak felmérése és kiértékelése a Biblia alapján I.1

Hol vagyunk, hol tartunk jelenleg, s mit kell(ene) cselekednünk?

1. HÁTTÉR

Ezen kérdések megválaszolására és jelen helyzetünk felmérésére szélesebb körű közvélemény-kutatásba, adatgyűjtésbe fogtam. Ehhez a feladathoz egy anonim kérdőívet szerkesztettem, melyet Google-űrlap formájában elektronikusan megosztottam ismerőseimmel, valamint megkértem őket is, hogy ha tehetik, adják tovább, osszák meg a kérdéssort az ismerőseikkel. Az adatgyűjtés két úton történt: e-mailes megkeresés formájában (melyekhez a MABIM[1] és a szegedi EDK[2] adatbázisát használhattam), valamint posztolva a közösségi média különböző csatornáin (főként a Facebookon).

2. A „FIATALOK SZEXUÁLIS SZOKÁSAINAK FELMÉRÉSE” CÍMŰ KÉRDŐÍV RÉSZLETES KIÉRTÉKELÉSE

a. Adatok

A kérdőívet 909-en töltötték ki, ebből 875 válasz bizonyult kiértékelhetőnek, a redundanciák, duplikációk, valamint a nem konzekvens[3] válaszok kiszűrését követően.

Az elemzést és a diagramokat a Microsoft Office 2013-as Excel programmal készítettem.

14–68 éves kor között töltötték ki a kérdőívet, de legtöbben 18–28 év között voltak. Mivel a címben a „fiatalok” szó szerepelt, ezért 14–35 éves korú válaszadók adatait használtam a kutatás további részeihez. A kitöltők átlagéletkora így 21 év lett.

Szokásosnak mondhatóan, a hölgyek sokkal aktívabbak voltak, mint a férfiak, így a válaszadók arányát tekintve közel kétharmaduk nő, kicsivel több mint egyharmaduk pedig férfi.[4]

Iskolai végzettséget tekintve az egyetemisták aránya van túlsúlyban (57%). Ezt követi a főiskolások (16%), valamint gimnáziumban tanulók aránya (13%), és csak ezután következik a szakközépiskolások hányada (7%), majd a doktori iskolát elvégzett vagy jelenleg még PhD-hallgatóként dolgozók aránya (5%), míg végzettséget tekintve a torta legkisebb szeletét a szakiskolások létszáma teszi ki (2%).

Az általunk végzett gyülekezetplántáló[5] és egyetemistamisszióból,[6] valamint a kapcsolati rendszerünkből fakadóan a kérdőívkitöltők adataiból is kitűnik, hogy leginkább a fiatal, értelmiségi korosztállyal állunk kapcsolatban, illetve erre a rétegre gyakorolhatunk hatást. Ez összecseng azokkal a 2011-ben végzett népszámlálási adatokkal,[7] melyek szerint a Magyarországi Baptista Egyház tagjait és látogatói-érdeklődői körének egy jelentős részét a magasabban kvalifikált, értelmiségi réteg adja.[8] Jól látható tehát, hogy gyülekezetünk – ha úgy tetszik – ebbe a „profilba” illeszkedik bele, így e kérdőív adataiból akár országos tendenciára is következtethetünk a közösségünket illetően.

Mellesleg megjegyzendő, hogy a közel 900 kérdőívkitöltő közül többen szegediek vagy a Szegedi Tudományegyetem jelenlegi, illetve volt hallgatói, akik az ország (és esetleg határon túli magyar lakta részek) különböző pontjairól érkeztek városunkba.[9] Illetve még kiemelkedő a baptista közösségből érkező válaszadók magas száma.[10]

Összességében véve a válaszadók ~78%-a diplomával rendelkező vagy jelenleg is felsőoktatási képzésben részt vevő személy, és ha ehhez még hozzáadjuk a 13%-ot kitevő gimnazisták arányát (akik közül legtöbben a továbbtanulást választják az érettségit követően), akkor – az értelmiségiek arányát tekintve – 90% fölötti értéket kaphatunk.

b. A válaszadók szexuális irányultsága

A kb. 900 kérdőívet kitöltő személy átlaga jól tükrözi a 21. századi magyar társadalmat, hisz a válaszadók nagy többsége heteroszexuális[11] (817 fő ~94%), 4%-uk biszexuális[12] (30 fő); 2%-uk (20 fő) homoszexuális[13] beállítottságú. Ezen felül pedig pár sporadikus, egyedi megjegyzést is regisztráltunk, miszerint voltak, akik pánszexuálisok[14] (3 fő), míg mások aszexuálisok[15] (2 fő), demiszexuális[16] (1 fő), és ketten transzszexuálisok[17] (2 fő).

Az egyik megdöbbentő eredmény, hogy hitét aktívan gyakorló,[18] rendszeresen gyülekezetbe járó (főként katolikus és baptista felekezethez tartozó) hölgyek közül egyre többen vannak azok, akik eljátszanak a biszexualitás gondolatával, és szexuális nyitottságot mutatnak saját nemük felé is. A biszexuális identitásukat felvállaló 30 főből 27 hölgy, akiknek 2/3-uk aktív gyülekezetbe járó személy. Ez a tendencia talán a hollywoodi filmekben és a pornóiparban kívánatosként mutatott tartalomból eredeztethető. (Bár nincsen semmi új a nap alatt,[19] hiszen már az ókorban is voltak olyan férfiak, akik a nők egymás közötti szerelmét tartották izgatónak. Lásd Platón gondolkodását a beteljesületlen szerelemről,[20] az erószról,[21] a Leszbosz szigetén élő, leszbikus-biszexuális – általa a Múzsák egyikének titulált – költőnőről, Szapphóról.[22])

Mindemellett kiemelném még az apai szeretet és figyelem hiányát a gyermekkorban, mert a válaszadók nagy része arról számolt be, hogy édesapja ritkán fejezte ki felé szeretetét, vagy igen kevés időt töltött otthon a családjával.

A másik elképesztő adat, hogy homoszexuális irányultságukat felvállaló személyekben nem okoz problémát összeegyeztetni hitbeli meggyőződésüket és szexuális viselkedésüket. Érdekes megfigyelni, hogy a homoszexuális életvitel iránt érdeklődők vagy ezt választók túlnyomó része húszas évei elején járó fiú. (20 magát homoszexuálisnak valló személyből 18 fiú. Belőlük 3 baptista, akik közül csak 1 küzd ellene, mert bűnnek tartja ilyenfajta szexuális beállítottságát.)

Itt is kitűnik – az irodalmi adatoknak és feltevéseknek megfelelően[23] –, hogy a sivár családi háttér, valamint a következetes apai szeretet hiánya nagyban hozzájárul az értékességtudat és egészséges identitás csorbulásához, illetve jelentős mértékben befolyásolhatja a szexuális irányultság torzulását.

Sokan a homoszexualitás kialakulásának egyik faktoraként tekintenek az abnormális családmodellekre (hiányzó szülők, elszigetelt családtagok) és a visszás apaképekre (erőszakos, durva vagy éppen gyengekezű, papucsférj családfők).[24]

c. Hitbeli meggyőződés és hovatartozás

A válaszadók fele (49%) azt vallotta magáról, hogy megtért hívő, azaz személyes kapcsolatban van Jézus Krisztussal. További 27% pedig hisz Istenben, de hitbeli meggyőződését kötetlenül, a maga módján, saját elképzelései szerint gyakorolja. A többiek bár lehet, hogy rendelkeznek valamiféle vallásos háttérrel, mégsem gyakorolják azt. A válaszadók közel 6%-a mondta magát ateistának, míg 2%-uk vélekedik agnosztikusként.

Felekezeti hovatartozást tekintve – talán a kapcsolatrendszerünkből fakadóan – a kérdőívet kitöltők legnagyobb arányban (37%) baptista hátterűek. Ezt követi a katolikus hívek száma (24%), a harmadik legnagyobb csoportot – a magyarországi egyházi viszonyokat is tükrözve[25] – a reformátusok adták (10%), majd őket a pünkösdi-karizmatikusnak számító felekezetek követték (pünkösdi, Agapé, Hit Gyülekezete, Biblia Szól, Szabadkeresztény – együttesen 6%), végül pedig az evangélikusok vettek még részt nagyobb százalékban a felmérésben (3%). A válaszadók között elvétve találunk még golgotásokat, keresztény testvérgyülekezetest, metodistákat, nazarénusokat, Krisztus szeretete egyházast, Új Apostoli Egyházhoz tartozót, hetednapi adventistákat, ortodoxokat, Jehova tanúját, mormonokat és buddhistákat is.

A válaszadók 17%-a semmilyen felekezethez vagy egyházhoz sem kötötte magát.

A *-gal jelölt értékek az adatok nagyobb számából adódóan szignifikánsnak tekinthetőek.

Jól reprezentálja a kérdőív az egyházakhoz tartozó gyülekezeti tagok hitéleti buzgalmát és elköteleződését, hiszen a Jézus Krisztussal személyes kapcsolatban lévők leginkább az evangéliumi és karizmatikus közösségekből kerültek ki, míg népegyházi vonalon több olyan személy található, aki bár valamilyen kötődést mutat felekezetéhez (jóllehet meg lett keresztelve, vagy szülei révén gyermekként eljárt a közösségbe), de jelenleg – fiatal felnőttként – nem látogatja rendszeresen egyháza istentiszteleti alkalmait.

Még egy érdekes járulékos adat, miszerint a magukat ateistának vallók nagy része népegyházi múlttal vagy háttérrel rendelkezik.

d. Szüzesség és tisztaság kérdése

Feltettem azt a kérdést is: „Megőrzöd vagy megőrizted-e a szüzességed a házasságig?”

Ezzel azt szerettem volna megtudni, hogy a többségében vallásosnak vagy hívőnek mondható válaszadói kör mennyire tartja értéknek a tisztaságot és a szüzességet.

Megdöbbentő választ kaptam, hisz a válaszadóknak közel a fele (48%) abszolút nem tartja fontosnak, azaz értéknek, hogy tisztán kerüljön bele egy párkapcsolatba. Ha ehhez az adathoz hozzáadom azokat is, akik bár megbánták, de mégis elhálták az első éjszaka élményét még a „nagy ő”-vel való kapcsolat előtt, akkor még elkeserítőbb képet kapunk. Így már a válaszadók közel kétharmada hagyta vagy hagyja figyelmen kívül Istennek a házaséletre vonatkozó tervét és szabályait.

Míg ha ugyanezen adatokat a másik oldalról nézem, a pohár akár félig megtelt is lehet, hiszen a válaszadók 36%-a kiváltképp értékesnek találja a szüzességet, és vár vele a nászéjszakáig; valamint a fiatalok 6%-a fontos erénynek tartja a szexuális tisztaságot, bár ők kiábrándultak a házasság intézményéből. Akár ehhez a pozitív csoporthoz is kapcsolhatnánk azt a 10%-ot, akik bár elveszítették ártatlanságukat, de azóta ezt átértékelve már megbánták, és mai fejjel teljesen máshogy döntenének. (Valószínűleg többen lehetnek közöttük olyanok, akik nem keresztény családi háttérrel rendelkezve, teljesen világi életmódból tértek meg.) Viszont még így is – ha mindezt a három kategóriát összeadjuk – csak 52%-át teszik ki az összes válaszadónak.

Amint azt már az elején tisztáztuk, a kérdőívet kitöltők átlagéletkora közel 21 év, amit ha figyelembe veszünk – és elvonatkoztatunk a többségi keresztény háttértől –, akkor elég biztatóan hat, hogy a fiatalok egyharmada még mindig megtartja szüzességét életkora ellenére.

Arra a kérdésre, hogy hány évesen veszítette el a szüzességét – nem számolva azokat, akik még nem veszítették el –, a fennmaradt 66,4% a következő választ adta:

Bár átlagosan a 18. életévük betöltését követően (a válaszadók átlaga szerint ez 18,5 év) történt az első szexuális affér, amikor odaadták ártatlanságukat a partnerüknek, azonban az adatokból az is kitűnik, hogy legtöbben a 16. életévük körül közösültek először.

Borzasztó volt látni azt is, hogy legkorábban 8–9 éves korukban veszítették el az ártatlanságukat néhányan, ami orvos-biológiai nézőpontból is szélsőséges adat, hiszen ez még a pubertás kor előtt található, amikor a másodlagos nemi jellegek még nem fejlődtek ki igazán (testszőrzet és mellnövekedés stb.), illetve a hormonális változások sem kezdődtek el. Tehát kijelenthetjük, hogy 12–14 év előtt nemcsak lelkileg, de fizikailag is éretlen ahhoz egy fiatal, hogy nemi életet éljen.[26]

Az adatok összesítéséből az is kiderül, hogy a fiatalok több mint fele a szüzességét a középiskolás évei alatt veszítette el, ami azért is megdöbbentő tény, mert ezek az emberek még fel sem tudják mérni tettük hosszú távú fizikai, érzelmi, lelki és szellemi következményét. A válaszadók közül mindössze négyen voltak csak olyanok, akik 30. életévük betöltése után, érett fejjel, a házasság kötelékében élték át első szexuális élményüket. Mind a négyük döntése mögött komoly hitbeli meggyőződés áll,[27] míg a szüzességüket korán elvesztőknek általában nincsen helyes, személyesen kialakult istenképük.

Ha a kutatási területet leszűkítjük a baptista fiatalokra, akkor a fent említett összesített adatoknál kedvezőbb képet kapunk. A baptista fiatalok majdnem háromnegyede megőrzi vagy megőrizte szüzességét a házasságig. Azok közül, akik az esküvőjük előtt veszítették el a szüzességüket, a többség már megbánta döntését, és ma már máshogy döntene. Volt, aki a megjegyzésbe be is írta, hogy sajnos megtérése előtt elég felelőtlen életet élt, de azóta már komoly, biblikus értékrendű életvitelt folytat. Számukra lehet bátorító és megerősítő a Grész Gábor és David M. Robinson[28] által megfogalmazott „második szüzesség”[29] lehetősége.[30]

Elgondolkodtató az is, hogy bár átlagát tekintve a baptista hátterű fiatalok szüzességelvesztésének ideje kitolódik átlagosan a 21. életkorra, de az első szeretkezés időpontjának grafikonja kettős csúcsot mutat: egy maximum található 17–18 éves kornál, és egy másik 23–24 év között. Míg az utóbbi valószínűleg a házasságban történhetett, addig az elsőt még mindig érdemes fenntartásokkal kezelni és talán kissé korainak ítélni.

e. Ideális párkapcsolat

A következő kérdésnél egy szerencsés helyzet állt fenn, hiszen ugyanezt a kérdést már feltettük a Szegedi Tudományegyetem hallgatóinak 2012-ben,[31] így egy összehasonlítást is tudunk végezni annak kapcsán, hogy a fiatalok milyen párkapcsolatot tartanak ideálisnak.

Érdeklődve vetettem össze a mostani, illetve négy évvel ezelőtti adatokat, és örömteli volt felfedezni, hogy ebben a kérdésben biblikus értelemben javuló tendencia látható. Azaz egyre kevesebben ábrándulnak ki a házasság intézményéből, és többen vágynak élethosszig tartó, kizárólagos kapcsolatra. Míg 2012 szeptemberében a válaszadók 78%-a jelölte meg ezt az opciót, addig 2016 decemberében ugyanezekre a lehetőségekre (házasság vagy egy életre szóló kizárólagos párkapcsolat [akár házasság]) a válaszadók 83%-a mondott igent. Valóban azt tapasztaljuk környezetünkben, hogy egyre többekben felmerül az igény a monogám, hosszan tartó, jól működő kapcsolatra.

Viszont ezzel a pozitív tendenciával párhuzamosan egy fájdalmas tényt is konstatálnunk kell, az elmúlt évekhez képest valamelyest nőtt az alkalmi kapcsolatokat keresők száma (közel 0,5%-kal), de igen jelentősen megerősödött az elköteleződés nélküli, szingli életformát választók aránya (1,2%-os növekedés!).[32]

A legtöbb fiatal hosszú távban gondolkodik, mikor belemegy egy kapcsolatba, de manapság már egy-két évet is hosszú távú kapcsolatnak neveznek. Mennyinél lehet meghúzni a határt, mire megtalálják az igazit? Legtöbbször az első partner után jelentősen csökken a jó értelemben vett szociális gátlásosság,[33] és az elfogyasztott férfiak vagy nők száma elkezd növekedni. Többen úgy vélik, hogy akinek előzőleg sok partnere volt, az tapasztaltnak számít. De hol van az a határ, mikor már nem „elhasználtnak” fogják majd tartani az embert? Mikor közelít a kiégés veszélye?[34]

További megfigyelt érdekesség, hogy a biszexuálisok és a homoszexuálisok döntő többsége is kizárólagos hosszú távú kapcsolatra, akár házasságra vágyik. Valószínűleg köszönhetően a melegekkel szemben támasztott túlzott tolerancia térhódításának, valamint a meleg „büszkeség”[35] és öntudat kiterjedésének, ami legtöbbször az egyneműek házasságkötési és gyermek-örökbefogadási jogaiért folytatott küzdelemben csúcsosodik ki.[36]

f. „Melyik jelenségeket tartod megengedhetőnek (akár párkapcsolatban is)?”

Nagy általánosságban kijelenthető az a tendencia, hogy a legtöbb evangéliumi vagy karizmatikus hívő elutasít mindenféle tisztátalan szexuális élményt vagy eszközt, és helyette csak a Bibliában meghatározott határokon belül mozgó intim együttlétre vágyik egyetlen, ellentétes nemű személlyel.

Viszont sajnos az is igaz, hogy az önkielégítést megengedők vagy preferálók aránya mindenféle hitbéli meggyőződéstől függetlenül szinte azonos.

A kérdőívből az is kiderül, hogy főleg a római katolikus hátterű fiatalok vágynak igazán nemi kapcsolatra már a házasság előtt is, illetve főleg ők élnek pornográf tartalmú képekkel és videókkal.

Homoszexuális vagy biszexuális fantáziálgatásra, illetve egy-egy alkalmi szexkapcsolatra a válaszadók 14,5%-ában merül fel igény, konkrétabban mind a 20 fő homoszexuális és 30 fő biszexuális irányultságú személynek, valamint még további 82 fő heteroszexuális identitású egyénnek.

A prostitúciót, nyitott kapcsolatot vagy félrelépést, orgiát vagy szvingerezést,[37] zoofíliát[38] és pedofíliát a válaszadók markáns többsége nem tartja erkölcsileg elfogadhatónak. Bár itt azt a tényt is meg kell jegyeznünk, hogy az ezekre vágyó, ezeket megengedő személyek többsége eleve rendelkezik valamilyen szexuális aberráltsággal, egészen pontosan a zoofíliára nyitottak közül mindegyikük transzszexuális, homoszexuális vagy biszexuális, míg közel ugyanez állapítható meg pedofília és szvingerezés esetében is.

g. A homoszexualitás megítélése

Ezek után külön érdekességnek tartom a következő pontra adott válaszokat arról, hogy a fiatalok szerint mi jellemző a homoszexualitásra.

Sajnos kitűnik, hogy az oktatásban és a médiában megjelentő LMBT[39]-lobbi[40] lassanként eléri célját, hisz a válaszadók közül – többségében keresztény fiatal – egyre többen tartják genetikai eredetű, veleszületett betegségnek vagy identitászavarnak a saját nem felé való vonzódást, illetve többen vélekednek erről az életmódról úgy, hogy választás és ízlés dolga vagy akár teljesen normálisnak is tekinthető.

A felmérés keresztény háttere miatt azért jelentős azon visszajelzések száma, akik a homoszexualitást egyértelműen bűnnek tartják és emellett tanult magatartásformának[41] vagy tudatosan választott életmódnak tekintik.[42]

h. A fiatalokat befolyásoló tényezők

Érdekes megfigyelnünk azt is, hogy mi befolyásolta leginkább a fiatalok szexuális magatartáshoz való hozzáállását.

Legtöbben a pozitív tapasztalatot emelték ki, míg jelen felmérésben a Biblia található a második helyen. Jelentősnek tekinthető még a családi példa, baráti társaság hatása és a tudományos felvilágosítás eredménye. Mindössze 10,7%-uk gondolja úgy, hogy a pornófilmek és -magazinok segíthetik a helyes szexuális élet kialakítását.

Ismételten érdemes tehát azon elgondolkodni, hogy mennyire nagy befolyással bír a szexuális felvilágosítás a fiatalok egészséges szexualitáshoz való kialakításában, és mennyire nem mindegy, hogy ki fogja elvégezni azt!

i. Önértékelés (identitás) és családi háttér

A következő pár kérdésben megpróbáltam valamilyen apró benyomást kapni a válaszadók önértékeléséről és családi hátteréről.

Önreflexióban a válaszadók nagy része egészben véve értékes embernek látja önmagát; kapcsolatait tekintve általában azok nem felszínesek. A döntéshozatalt és másokban való bizalmat tekintve viszont a válaszok nagyobb szórást mutatnak. Általánosságban azért leszűrhető, hogy a válaszadók nagy része igyekszik jó döntéseket hozni, bár az is kitűnik, hogy ez a hölgyeknél sokkal nehezebben végbemenő folyamat, mint férfiak, fiúk esetében.[43] Bizalom kérdésében is látható nemi differencia: a nők lassabban alakítanak ki bizalmi kapcsolatot, míg a férfiaknál ez kicsit könnyebben megy.

A családi hátteret tekintve elmondható, hogy legtöbben átlagos családból származnak, azaz a családon belüli összetartás és közös értékek megléte közepesnek mondható, míg főleg hívő háttérrel rendelkező fiatalok esetében szorosabb családi kötelékek fedezhetők fel: a családtagok könnyebben kimutatják egymás felé a szeretetüket, több aktivitást is együtt végeznek, és van lehetőség családon belüli őszinte beszélgetésekre.

Érdekességként külön kitértem az édesapához fűződő kapcsolatra, hiszen jól tudjuk, hogy az apakép rendkívül fontos szerepet tölt be az Istenhez való hozzáállás (istenkép) kialakításában is. Valamint a szakirodalmak rámutatnak arra a tényre, miszerint a családfőknek[44] milyen fontos, meghatározó szerepe van a tinédzser gyermekük értékességtudatának és egészséges identitásának kialakulásában, amibe beletartozik a megfelelő és kielégítő szexuális irányultság is.[45]

Mint már fentebb írtam, sokan a szexualitás devianciák kialakulásának egyik fő faktoraként tekintenek a nem megfelelő apaképekre (erőszakos, durva vagy éppen gyengekezű, papucsférj családfők) és az abnormális családmodellekre (hiányzó szülők, elszigetelt családtagok).[46]

Itt is jelentkezik némi pozitív eltérés a keresztény szülői háttérrel rendelkezők javára, bár itt a különbség korántsem olyan szignifikáns, mint a családdal kapcsolatos kérdéseknél.[47]

Összességében a következő általános apai szerep szűrhető le: A család feje nem bántalmazza gyermekeit; próbál figyelmet és időt fordítani rájuk; se nem túl szigorú, se nem túl engedékeny, viszont ezzel a tulajdonságával alapvetően kiérdemeli utódai bizalmát (bár meg kell jegyeznünk azt is, hogy kevés apuka bírja fiának vagy lányának a feltétlen bizalmát). A szeretet kimutatásában az apák elég nagy szórást mutatnak. Vannak, akik ezt jól gyakorolják, de akadnak szép számmal olyanok is, akiknek ez egyáltalán nem megy vagy nem is jut az eszükbe.

A korrelációt mutató összesítő táblázatot az oldal alján láthatjuk:

j. Befolyás és segítség: Kitől kér(het)nek segítséget?

Az utolsó két kérdést szeretettel ajánlanám minden lelkipásztortársam vagy fiatalokkal foglalkozó szakember figyelmébe, legyen tanár, pszichológus, orvos stb. Nagyon tanulságosnak vélem!

„Kihez fordulnál segítségért párkapcsolati probléma, kérdés esetén?”

„Kihez fordulnál segítségért szexuális probléma, kérdés esetén?”

A két kérdés nagyon hasonló, a válaszok tekintetében mégis számunkra jelentős különbségek találhatók.

Úgy gondolom, nem nagy csoda, hogy a legtöbb ember bárminemű problémájával, kérdésével leginkább a hasonló korú és helyzetben lévő barátaihoz fordul. Azonban azt is látnunk kell, hogy egy tizenévesnek vagy akár egy húszas évei elején járó fiatalnak párkapcsolati és szexuális tartalmú kérdésekben valószínűleg nem a vele hasonszőrű, kevésbé tapasztalt vagy következetes kortársa tudná megadni a legjobb választ. De talán azt se veszítsük szem elől, hogy ez a választás leginkább a bizalomról szól. És kivel oszthatnánk meg leginkább magunkat, mintsem olyannal, aki – hasonló helyzetéből fakadóan – talán jobban megérti a mi élethelyzetünket.

Viszont fontosnak tartanám, hogy az ifjak mellett legyenek ott olyan tapasztaltabb, érettebb személyek, akik komolyabban tudnak segíteni nekik a hosszú távon jobb döntések mérlegelésében és meghozatalában.

A kérdőívből kitűnik, hogy a mélyebb érzelmeket érintő párkapcsolati kérdésekben – a barátokat követően – leginkább a közvetlen családtagoktól (szülők, majd testvérek) kérnek segítséget a fiatalok, de igen jelentős bizalommal fordulnak lelkipásztorukhoz is.

Ez mindenesetre egy megnyugtató tendencia, hogy szívkérdésekben lehet a lelkészhez, lelkimunkáshoz is fordulni. Ennek a hátterében valószínűleg az lehet, hogy az említett személyek (családi és gyülekezeti tagok) hitelesek és tekintéllyel rendelkeznek, valamint velük könnyebben alakul ki egy közvetlen, személyes beszélgetés a témáról.

Egészen más a helyzet a nagyon intim, szexuális kérdéseket vagy problémákat érintő helyzetekkel. Itt a barátot követően hamarabb felkeresnek a fiatalok akár egy ismeretlenebb, tárgyilagosabb (kívülálló) személyt, legyen az orvos vagy pszichológus. Illetve többen még a nagyobb inkognitást biztosító, személytelen internetes megoldások felé húznak.

Ezen kérdéskörben a szülők beavatása csak feleannyira valószínű, mint párkapcsolati kérdésekben.

Szexuális témákban viszont a fiatalok a lelkészeket, papokat nem igazán tartják hiteles vagy kellően szakavatott személyeknek. Sajnos ez előrevetítheti azt a tényt is, hogy a fiatalok szexuális szokásaira nem a gyülekezetben lévő személyek, hanem attól független „szakértők” fognak válaszokat adni, és ezzel befolyást gyakorolni a következő generáció életére.

Viszont kitörési pontot jelenthet a szerelmi, párkapcsolati kérdésekben megelőlegezett bizalom a fiatalok részéről, ami lehetőséget adhat arra, hogy arra rászolgálva gyakorlati, biblikus segítséget és befolyást nyújthassunk az életüket érintő egyéb területeken is: legyen az továbbtanulási vagy munkahelyválasztási kérdés, esetleg szexuális jellegű szituáció.

Levonható tanulságok

A kérdőív eredményeiből összességében kitűnik a fiatalokat érintő, többrétű, negatív tendencia: megítélésében veszített értékéből a házasság és a szüzesség; hiányzik az egészséges családi háttér; ezekkel párhuzamosan pedig felerősödtek a párkapcsolaton belüli, vagy a fiatalokat érintő szexuális tisztátalanságok és deviáns magatartásformák.

Sajnos az is látszik, hogy inkább ezek a világi trendek vannak nagyobb hatással a gyülekezetre, egyházra, mintsem a keresztények a környezetükre.

Azonban találhatunk kitörési pontokat, melyeket megfelelően felhasználva nagyobb társadalmi befolyást gyakorolhatunk a körülöttünk lévők életére. Ezek közé a területek közé tartozik az oktatásban lévő egyházi jelenlét; a párkapcsolati kérdéseknél jelentkező bizalom és az alapjául szolgáló hitelesség; a Szentírás ereje és tekintélye, valamint az erre épülő igehirdetés hatása. Ne veszítsük szem elől azt a tényt, hogy igehirdetőként, tanítóként, vezetőként mekkora befolyással lehetünk egy-egy ember és egy-egy közösség gondolkodásmódjára, ezen keresztül pedig az életvitelére!

Ahhoz, hogy megfordítsuk ezt a negatív folyamatot, fontos lenne nagyobb figyelmet szentelni a prevencióra és majd a kezelésre. Fontos lenne nekünk, keresztényeknek is felvállalnunk a szexuális felvilágosítás szerepét! A tanításban és a hittanoktatásban, valamint az igehirdetésekben is nyíltabban kellene beszélni ezekről a témákról. Nemcsak elítélően vagy figyelmeztetően, hanem rámutatva az Isten által adott helyes útra és életmódra, valamint a Jézus Krisztus keresztáldozatában és feltámadásában lévő újjászülő, megtisztító erőre.

Szükségesnek tartanám, hogy gyülekezeteinkben vagy azok hatóköréhez tartozó rétegekben (családok, más csoportok) különféle felkészítő és megerősítő tanfolyamokat, kurzusokat tartsunk a kiegyensúlyozott párkapcsolat és biblikus szexualitás témákban.[48]

Valamint foglalkozzunk ezekkel akár a lelkészképzés során is, vagy a vezetőknek, lelkészeknek, lelkimunkásoknak szervezett találkozókon, tréningeken.

Fontos lenne felismerni és megismerni a problémát (a függőséget testi, lelki és szellemi síkon; ezek megjelenési formáit), hogy szabadulásra és szent életre segíthessük a körülöttünk élőket. Tehetjük ezt úgy, hogy megélve bemutatjuk a biblikus családmodellt, ahol a nemi szerepek a helyén vannak, ezzel is segítve a házasságra való felkészülést, felkészítést és helyes családtervezést, melynek lényegi elemei legyenek: a felvilágosítás, oktatás, igehirdetés; a családi életre való felkészítés; a helyes énkép (identitás) megerősítése; a tisztaság, önmegtartóztatás; a helyes szexualitás; a motiváció és jövőkép: Isten (eredeti) tervének bemutatása; valamint nem utolsósorban az evangélium hirdetése.

11. A hasonló címmel készített, részletesebb, mélyebb szakdolgozatom (BTA, 2016) rövidebb átdolgozása cikksorozattá.

. Magyarországi Baptista Ifjúsági Misszió, melynek bizottsági tagja vagyok 2004 óta.

2. A Szegedi Tudományegyetemen működő EDK, azaz Evangéliumi Diák Kör, amelynek alapító tagjaként – jelenleg mint mentor – rendszeresen részt veszek az alkalmain, és koordinálom egyes programjait.

3. Nem konzekvensnek minősült az a kitöltött kérdőív, amelyben a válaszadó az egymás reciprokjaiként feltett kérdésekre ugyanolyan értékeket, válaszokat adott.

4. A válaszadók nembeli arányának eltérése nem az adatforrások kiegyensúlyozatlanságából fakad. A megkeresésekhez használt két nagyobb adatbázis nembeli arányai kiegyensúlyozottnak tekinthetők. Míg az egyik adatbázisban kicsit több a fiúk, férfiak aránya, addig a másikban pont fordított a helyzet a hölgyek javára.

5. Bővebb információ a honlapunkon található: www.szegediujremeny.hu.

6. Szegedi Evangéliumi Diák Kör (EDK).

7. Központi Statisztikai Hivatal: „2011. évi népszámlálás, 10. Vallás, felekezet”. http://www.ksh.hu/docs/hun/xftp/idoszaki/nepsz2011/nepsz_10_2011.pdf

Letöltés ideje: 2019. 03. 07.

8. Kocsis-Nagy Zsolt et al.: „A magukat baptistának vallók szociodemográfiai sajátosságai”. Szolgatárs, 2014/1. http://szolgatars.hu/a-magukat-baptistanak-vallok-szociodemografiai-sajatossagai/. Letöltés ideje: 2019. 03. 07.

9. Ezt a feltevést az adatgyűjtéshez használt szegedi EDK-s adatbázis, valamint a Facebookon megosztott űrlapok alapján tehetjük.

10. Ez az adatgyűjtéshez használt MABIM-os adatbázis használatából és a kiterjedtebb személyes kapcsolatokból ered.

11. A másik (ellentétes) nemhez vonzódó (hetero = ellentétes, különböző).

12. Mind az ellentétes nemhez, mind saját neméhez tartozókhoz is vonzódó (bi = kettős).

13. Azonos neműekhez, saját neméhez vonzódó (homo = azonos). Nőknél szokásos megnevezése: leszbikus.

14. A pánszexuálisok nemfüggetlenek, ezért számukra mindenki, akiknek a személyiségét vonzónak találják, szóba jöhet, függetlenül az illető biológiai és társadalmi nemétől, függetlenül attól, hogy nő, férfi, esetleg transznemű, férfitestben élő nő vagy női testben élő férfi, vagy akár nem is rendelkezik egyértelmű testi nemmel (pán = minden). (Megyeri Nikolett: „A pánszexuálisoknak nem számít a nem”. http://borsa.hu/panszexualitas-parkapcsolat/20100809. Letöltés ideje: 2016. 12. 12.)

15. Aszexualitás jelentése: nemi érdeklődés hiánya, nemi vágytól mentes (a = fosztóképző). A kifejezés azokat a személyeket jelöli, akik ritkán vagy egyáltalán nem éreznek szexuális vonzódást mások iránt. Az aszexualitás nem azonos a cölibátussal (az önmegtartóztató életmóddal) vagy az impotenciával (cselekvőképtelenséggel). (’Aszexualitás’. https://hu.wikipedia.org/wiki/Aszexualit%C3%A1s; ’aszexuális’ in Idegen szavak gyűjteménye. http://idegen-szavak.hu/keres/aszexu%C3%A1lis. Letöltések ideje: 2016. 12. 12.)

16. A demiszexuális átmenet az aszexualitás és a normál heteroszexualitás között. Pontosabban azt jelenti, hogy az illető csak olyanok iránt képes szexuális vonzalmat érezni, akikkel már mély érzelmi (nem feltétlen romantikus) kapcsolatban áll. („Demiszexualitás: van ennek értelme?”. http://www.gyakorikerdesek.hu/felnott-parkapcsolatok__egyeb-kerdesek__3992047-demiszexualitas-van-ennek-ertelme__oldal-1. Letöltés ideje: 2016. 12. 12.)

17. A transzszexuálisok azok a személyek, akik úgy érzik, hogy a testükkel ellenkező neműek valójában. Tehát például transzszexuális az a férfi, aki úgy érzi, hogy férfi nemi szervei ellenére valójában nő. (Füredi Krisztián: „Mit jelent a transzvesztita és transzszexuális kifejezés”. http://szexologia.blog.hu/2007/07/10/transzvesztia_transzszexualis_szex. Letöltés ideje: 2016. 12.12.) A kérdőívben néhányan jelezték felém, hogy a transzszexualitást tévesen tettem a szexuális irányultságok közé, ugyanis az a nemi beállítottsághoz tartozik. Viszont mivel nem értek egyet a genderizmussal (~ választható nemiség), ezért a nemek közé a klasszikusnak mondható férfin és nőn kívül mást nem tartok megfelelőnek besorolni. Ebből kifolyólag a transzszexualitást továbbra is mint szexuális orientációt kezelem.

18. Hitbeli meggyőződésük alapján magukat keresztény hívőnek tartják.

19. Prédikátor 1,9.

20. „Görög homoszexualitás és plátói szerelem”. http://mmi.elte.hu/szabadbolcseszet/mmi.elte.hu/szabadbolcseszet/indexd6f2.html?option=com_tanelem&id_tanelem=129&tip=0. Letöltés ideje: 2016. 12. 11.

21. A keresztény körben is olyan gyakran használatos romantikus, testi szerelmet jelölő ’erósz’-t sehol sem találjuk a Bibliában. Ezt a szót és a hozzá társított fogalmat Platón vezette be.

„A platóni ’égi’ szerelem férfiak közötti kapcsolatban született, szellemi természetű, homoszexuális viszony. A nők iránti szerelem a ’földi’ vagy ’közönséges’ kategóriájába tartozik, vagyis a heteroszexuális szerelem szükségképpen testi, mert utódnemzésre szolgál és testisége miatt eleve alacsonyabb rendű.” (Evelyn Fox-Keller: Liebe, Macht, Erkenntnis [München, 1986], 1. Kap. „Liebe und Sexualität in Platons Erkenntnistheorie”. Idézi Joó Mária: „A platóni erós-ról feminista interpretációk kapcsán”. Magyar Filozófiai Szemle, 1996/1–3, 1–30. old.)

22. „Két új Szapphó-verset találtak egy papiruszon”. http://mult-kor.hu/20140130_ket_uj_szapphoverset_talaltak_egy_papiruszon; http://bobajka.atw.hu/szappho.html. Letöltések ideje: 2016. 12. 11.

23. Don Schmierer: Megelőzés! Megelőzés! Megelőzés! A homoszexualitás megelőzése fiatalkorban (Debrecen: Új Remény Alapítvány, 2006).

24. Uo.

25. „Magyarország népességének vallási megoszlása”. https://hu.wikipedia.org/wiki/Magyarorsz%C3%A1g_n%C3%A9pess%C3%A9g%C3%A9nek_vall%C3%A1si_megoszl%C3%A1sa. Letöltés ideje: 2019. 03. 11.

26. Lányoknál az első menstruáció, fiúknál az első merevedések és fiatalkori spontán ejakuláció megjelenése.

27. A kérdőívben adott megjegyzések és válaszok alapján lehet erre következtetni.

28. Mindketten a Timóteus Társaság munkatársai, a FÉK program kidolgozói.

29. Második szüzesség: „A kifejezés furcsán hangzik, de az elv nagy hatású. Lehet újrakezdeni. Az ember dönthet úgy, hogy újrakezdi, és mostantól kezdve vár, nem lesz senkivel szexuális kapcsolata a házasságig – ez a második szüzesség.” (Grész Gábor, David M. Robinson, Mergl Éva: Fiatalok az élet küszöbén [FÉK] – Kapcsolat- és jellemépítő, AIDS- és drogprevenciós program – Tanári kézikönyv [Budapest: Timóteus Társaság, 2006], 2. köt., „Döntéseim a veszélyekben”.)

30. „Ha valaki közösült, de még nem házasodott meg, már technikai értelemben nem lehet ismét szűz. Azonban a Krisztusban való újrateremtődés megbocsátása és újjászületése lehetővé teszi az ártatlanság tudatának helyreállítását. Isten mindig ott jön hozzánk, ahol éppen vagyunk, bárhol is legyünk, és új kezdést ajánl. Ő megbocsátást tud adni ott, ahol bűnösség van; önuralmat, ahol az hiányzik; a szex egészséges szemléletét ott, ahol az megszállottság vagy szórakozás.” (Josh McDowell, Dick Day: Miért várj? – Érdemes várni a szexszel a házasságig? – Jelentés a tizenévesek szexuális válságáról [Budapest: Timóteus Társaság – Corvinus, cop. 1995].)

31. A „Mire buknak az SZTE-s csajok?” című közvélemény-kutatás során közel 1200 fő juttatta vissza hozzánk a kitöltött kérdőíveket. A Szegedi Új Remény Baptista Gyülekezet egyetemi missziójának (EDK) keretében történt kérdőívezés a Szegedi Tudományegyetemen 2012-ben közel 1200 lány bevonásával. (Részben publikált adatok: http://www.ujremeny.hu/szeged/trendekaparvalasztasban.html.)

32. A téma további okfejtéséhez ajánlom Pálhegyi Ferenc Házunk népe – a bibliai házassággondozás és gyermeknevelés körvonalai című könyvét (Budapest: KIA, 2011).

33. Értem ez alatt, hogy jobban megválogatja, kivel fog párkapcsolatba vagy szexuális közösségbe kerülni, illetve tovább bírják együtt a kapcsolatban szexuális érintkezés nélkül.

34. A promiszkuitásban a pszichés rész mellett jelentős rizikófaktort jelent a méhnyak- és a péniszrák kialakulásának esélye.

35. Utalva az LMBT-lobbi részeként megszervezett meleg büszkeség napi Budapest Pride rendezvényre. (A pride jelentése: büszkeség.)

36. Lukács Ibolya Anna: „Totális támadás alatt a hagyományos értékrend”. http://www.hetek.hu/hatter/201304/totalis_tamadas_alatt_a_hagyomanyos_ertekrend. Letöltés ideje: 2016. 12. 14.

37. A swinger (vagy szwinger) kifejezés párcserét jelent. A párcserében részt vevő párok és/vagy egyedülálló személyek előre megszervezett társasági esemény formájában gyűlnek össze és lépnek egymással szexuális kapcsolatba. (’Swinger klub’. https://hu.wikipedia.org/wiki/Swinger_klub. Letöltés ideje: 2016. 12. 12.)

38. Állatokkal létesített szexuális aktus.

39. Az LMBT betűszó a nemzetközi szóhasználatban elterjedt LGBT magyar fordítása. A rövidítés feloldása: Leszbikusok, Melegek, Biszexuálisok és Transzneműek. Az elnevezés ezen szexuális kisebbségek (devianciák) összefoglaló megjelölésére használatos.

40. Ilyen aktivitás az általános és középiskolások szexuális „felvilágosítása”; az egyetemeken és gimnáziumokban megrendezett Élő Könyvtár rendezvények; vagy a genderizmus (~ választható nemiség) propagálása.

41. Amennyiben tanult magatartásformának tekinthető a homoszexualitás, akkor annál komolyabb hatása és veszélye lehet az LMBT-közösség tagjai által tartott szexuális „felvilágosításoknak”.

42. Azaz döntés kérdése, csakúgy, mint a megtérés lehetősége.

43. Az adatok szűréséből kitűnő jelenség. Az eredeti Excel adatfájlban értelmezhető legkönnyebben.

44. A bibliai szerepeket tekintve a férfié a családfői feladat.

45. Lásd Sípos Ete Álmos, Falus András, Pálhegyi Ferenc: Homoszexualitás keresztyén szemmel – Bűn vagy betegség? (Budapest: Éjféli Kiáltás Misszió, cop. 1999); David R. Stanford: Készen állsz?, DVD, Új Remény Alapítvány, 2007; Josh McDowell: Az apai kapcsolat – Az apai szív tíz területe, ami segíthet gyermekeidnek, hogy jó döntéseket hozzanak (Kiskunfélegyháza: Parakletos Könyvesház, 2013).

46. Schmierer, i. m.; Sípos–Falus–Pálhegyi, i. m.

47. Ezt a következtetést az eredeti nyers adatokat tartalmazó Excel fájl analízise során lehet felállítani.

48. Például: Lelki gyógyulás alkalom; Szabadság Krisztusban csoport; Készen állsz? – jegyesoktatói anyag; A házasság művészete kurzus; Jegyesség!!! Segítség! – tanfolyam; Alpha házaskurzus; Intimhétvége; 2=1 házaskurzus, vagy MABIM fiatal házas konferencia; MBE Családi Szolgálat rendezvényei; MBE női (és férfi-) konferenciák (pl. Linda Dillow-konferencia stb.).

A béna meggyógyítása (16. századi ismeretlen holland festő munkája)

„Isten nem tudja elfogadni az ünnepi ájtatosságot meg a hétköznapi istentelenséget és embertelenséget. Isten fülében az áradó ünnepi egyházzene nem képes kioltani a hétköznapi istentelenség és embertelenség ordítozásait.”

„Istennek ma is éppúgy fáj, mint Ámósz próféta idejében, ha azt kell tapasztalnia, hogy a hívők csak ünneplik a hitet, de nem élik meg a Krisztus-hitet, ha nem a Krisztus-hit határozza meg ünnepi és köznapi megnyilvánulásaikat.”

„Az istentiszteletek nem a magunk igazolására, nem önigazolásra vannak, hanem arra, hogy segítsenek minket Isten igazságának érvényt szerezni.”

BIBLIATANULMÁNY

Füstös Gyula

A Biblia és az emberi fül

Az információáramlás a 21. század kulcsszava lett. A jelen és még inkább a jövő lételeme az információ birtoklása. Sajnos a gépek által tárolt adatokkal nemcsak élni, de visszaélni is lehet – így azok akár a jövő fegyverévé is válhatnak.

A társadalmi kommunikáció korábbi szakaszaiban az információ elsődleges (sőt kizárólagos) lehetősége a szó és az írás; eszköze a beszéd (hallás) és látás (olvasás) volt. Az információ ilyen direkt módon történő átadása személyes jegyekkel bírt; az adott/hallott szó hiteles volt.

Az embert el sem tudjuk képzelni másként, mint a külvilággal, illetve embertársával érzékszervein keresztül érintkező egyednek. Látás, hallás, tapintás, ízlelés, szaglás – gyermekkortól ismert tételek, létünk meghatározó képességei.

A következő sorokban a létező öt közül az egyik érzékszervünkkel, a füllel kapcsolatos bibliai vonatkozásokat kívánom sorra venni.

Az ember teremtésének bibliai tudósítása nem keveredik bele anatómiai részletek közlésébe. Mégis a Bibliában mind az öt érzékszervünkkel kapcsolatos információról olvashatunk. Erre vonatkozóan szinte összefoglaló jelleggel bír az 1Jn 1,1 őszinte vallomása: „Ami kezdettől fogva volt, amit hallottunk, amit szemünkkel láttunk, amit megfigyeltünk, amit kezünkkel is megtapintottunk, azt hirdetjük az élet igéjéről.” Három érzékszervet, illetve érzékelési módozatot sorol fel János apostol a személyes meggyőződés eszközeiként: hallás, látás, tapintás.

Nézzük meg közelebbről ezek közül az elsőt: a hallást.

A HALLÁS

A fül a teremtés egyik csodája: képes a levegőnyomás apró eltéréseinek érzékelésére, ezek megkülönböztetésére és információként való kezelésére. A részletekbe merülés veszélyét elkerülve annyit illik tudni, hogy bonyolult áttételek nyomán ebből a fizikai jelből a hallóidegek által érzékelt és az agy számára továbbított, a külvilágból érkezett adat lesz. A teremtés tökéletességének jeleként vehetjük számításba, hogy az érzékelés közben az emberi fül a hang több jellemzőjét is képes megkülönböztetni: a hangerőt, a hangmagasságot és a hangszínt.

Képességeinek e sok csodája ellenére a fül több, mint hallószerv. A fül nem önmagáért van, hanem az emberekkel és a közvetlen környezettel való kapcsolattartás fontos szerve. Bibliai vonatkozásban ennél is több: az Isten szavát érzékeli. Két rövid példa: „így beszélt Mózeshez és Áronhoz az Úr: Meddig zúgolódik ellenem ez a gonosz közösség?” (4Móz 14,26–27; kiemelés tőlem) „Én a te beszédedre figyelve őrizkedtem az erőszakosok útjától.” (Zsolt 17,4; kiemelés tőlem)

1. A fül mint testrész

A 94. zsoltárban mégis találunk egy teremtésrészletezést: „Tiporják, Uram, népedet, nyomorgatják örökségedet... Azt gondolják, nem látja az Úr, nem veszi észre Jákob Istene... Ti esztelenek, mikor jön meg az eszetek? Aki a fület alkotta, az ne hallana?” (Zsolt 94,5–9; kiemelés tőlem)

A fülről mint testrészről talán leghamarabb a főpap szolgájának, Málkusnak az esete jut eszünkbe. A fület helyreállító jézusi tett a fentebb említett teremtői cselekményhez hasonlítható. „Egyikük oda is csapott a főpap szolgájára, és levágta a jobb fülét. Jézus azonban megszólalt és ezt mondta nekik: Hagyjátok abba! És megérintve a fülét meggyógyította őt.” (Lk 22,50–51) A leírásból nem derül ki, hogy Jézus visszahelyezte a levágott fület, netán teremtő erővel hozott létre egy új testrészt, vagy valami más történt. Érdekes, hogy ezt a mellékesnek tűnő epizódot mind a négy evangéliumi szerző feljegyzi (Mt 26,51; Mk 14,47; Jn 18,10–11), igaz, csak Lukács (az orvos!) tesz említést a helyreállító „műtétről”.

2. A fül mint kultikus esemény eszköze

Az ószövetségi papi rendtartás fölszentelési mozzanatához tartozott a fülcimpa, a hüvelykujj és a nagylábujj vérrel történő megkenése. „Azután vágd le a kost, végy a véréből, és kend meg azzal Áron fülcimpáját, valamint fiai jobb fülcimpáját, jobb hüvelykujját és a jobb nagylábujját!” (2Móz 29,19–20) Abból a tényből, hogy Árontól és fiaitól kezdve a papi élet indulásakor ilyen jelképes cselekedetnek kellett magát alávetnie minden jelöltnek, arra következtethetünk, hogy a fül vérrel való megkenése az Isten igéje iránti érzékenység fontosságára emlékeztetett, a kéz és a láb megkenése pedig az Isten nevében másokat szolgáló életet volt hivatva kiábrázolni.

Talán meglepő, hogy a leprából való tisztulás szertartásának is hasonló mozzanatai vannak: „Vegyen a pap a jóvátételi áldozat véréből, és kenje meg azzal a pap a megtisztulni akaró jobb fülcimpáját, jobb hüvelykujját és jobb nagylábujját.” (3Móz 14,14) Ugyanilyen az eljárás a jóvátételi (vagy bűnért való) áldozat esetében is (3Móz 14,25). Ezek a rítusok – a fül, a kéz, a láb megkenése – a bűnre vezető eszközök megtisztításának jeleként értelmezhetőek.

3. A fül szerepe a joggyakorlatban

Más fontos szerepet is hordozott a fül: a rabszolgatartó társadalom sajátos héber változatában, amely nem engedte meg egy ember örökös szolgaságát, lehetőség nyílt az elkötelezettség önkéntes vállalására. Ennek jele volt a rabszolga fülének átszúrása, és föltételezhetően egy, az önkéntes szolgaságát hirdető jel (fülbevaló) behelyezése ebbe a nyílásba. „Ha a rabszolga határozottan azt mondja, hogy szereti az urát, feleségét és gyermekeit, és nem akar felszabadulni, akkor vigye őt ura az Isten elé, állítsa az ajtóhoz vagy az ajtófélfához, és fúrja át az ura a fülét egy árral, és legyen örökre a rabszolgája.” (2Móz 21,6) Az eljárást gyakorlati szempontból pontosítja az 5Móz 15,16–17 (kiemelés tőlem): „De ha azt mondja neked: Nem megyek el tőled! – mert megszeretett téged és házad népét, mert jó dolga volt nálad –, akkor fogj egy árt, és szúrd a fülén keresztül az ajtófélfába, azután legyen örökös rabszolgád.”

Ez a sajátos elköteleződés egy életen át tartó hűséges szolgálatra Jézus személyére vonatkozóan is felfedezhető. Még csak halványan utal a Filippi-levél Krisztus-himnuszának kitétele – „szolgai formát vett fel” – az ézsaiási Úr szolgája képére, de a 40. zsoltár 7. versének szavai a törvény által meghatározott örökös elköteleződés formai tartalmát vetítik elénk: „nyitott fület adtál nekem.” (Értelmezési lehetőségként más nyelvű fordítások a „kiszúrt, átszúrt” jelentést is figyelembe veszik.) Talán megerősíti ezt az irányt – ezáltal a prófétailag értelmezett teljes jézusi odaszánást – a zsoltár 9. verse: „Abban telik kedvem, Istenem, hogy akaratodat teljesítsem.” Vagy ahogy maga Jézus mondja: „Az én eledelem az, hogy teljesítsem annak akaratát, aki elküldött engem, és bevégezzem az ő munkáját.” (Jn 4,34) Mintha egy végleg elkötelezett és urát teljes odaadással szolgálni kívánó (rab)szolgát hallanánk.

4. A fül mint ékszerhordozó

A Teremtő adta természetes szépséget kevesellve az Istentől elszakadt ember mindig szerette önmagát díszíteni különböző ékszerekkel. Különösen a természeti népeknél érhető ez tetten, de a különböző kultúrák is kitermelték a maguk testdíszítő elemeit. Hogy ez milyen hatással volt az Isten által kiválasztott ábrahámi utódokra, csak sejteti velünk Jákob Bételbe költözési történetének kezdete. Mielőtt Isten szavának engedelmeskedve elindul, határozott parancsot ad: „Távolítsátok el az idegen isteneket, amelyek nálatok vannak!... Átadták azért Jákobnak a náluk levő idegen isteneket mind, meg a fülbevalóikat is; Jákob pedig elásta azokat a sikemi cserfa alá.” (1Móz 35,2.4) Érdekes a párhuzam a bálványok és a fülbevalók között: mindkettő egyféle szellemi ballasztnak volt tekinthető, amelyektől meg kellett szabadulni.

Az egyiptomi rabszolgai elnyomás ellenére úgy tűnik, a héberek is viseltek ékszereket. Bár a tizedik csapás nyomorúsága utáni elindulásnál a feljegyzés (LXX) szerint Mózes utasítására ezüst- és arany- „eszközöket és felszerelést” kértek az egyiptomiaktól, ezt a magyar fordítások edénynek (Károli), illetve ékszernek (RÚF 2014) nevezik. Hogy ebből az esetből maradt fenn, vagy egyébként is birtokoltak, illetve viseltek ékszereket „Izrael leányai”, nem derül ki, de az ároni aranyborjú kiöntéséhez szükséges alapanyagban szerepel a fülbevalók felajánlása: „Szedjétek ki az arany fülbevalókat feleségeitek, fiaitok és leányaitok füléből, és hozzátok ide hozzám! Kiszedte hát az egész nép az arany fülbevalókat a füléből, és odavitte Áronhoz.” (2Móz 32,2) Itt már saját tulajdonként adományozzák a közös cél érdekében addig fülüket díszítő ékszereiket.

Pár fejezettel később, az aranyborjú okozta káosz után, normalizálódik a választott nép és Istenének viszonya. Ekkor már a szent sátor céljaira történő adakozásból értesülünk, hogy a fülbevalók még nem fogytak el: „Eljöttek a férfiak és az asszonyok, mindenki, akit a szíve arra ösztönzött, és hoztak kapcsokat, fülbevalókat, gyűrűket, nyakláncokat és mindenféle arany ékszert.” (2Móz 35,22) Ezt a példás önzetlenséget énekli meg példabeszédeiben a bölcs király: „Mint az aranyalma ezüsttányéron, olyan a helyén mondott ige. Mint az arany[fülön]függő és a színarany ékszer, olyan a bölcs feddés a szófogadó fülnek.” (Péld 25,11–12)

Az öncélú vagy éppen pogány vallási eszközként (amulett, talizmán, szelleműző varázsszer) viselt ékszerek a későbbiekben kivívják Isten ellenérzését és ítéletét. Nemcsak fülben viselt, hanem egy egész arzenálra való ékszert említ meg Ézsaiás: „Azon a napon eltávolítja ékszereiket az Úr: a lábpereceket, a napocskákat és holdacskákat, a függőket, karpereceket és fátylakat, a fejdíszeket, lábláncokat, díszes öveket, az illatszeres szelencéket és a talizmánokat, a gyűrűket és orrpereceket, a díszruhákat, köpenyeket, sálakat és tarsolyokat, a tükröket, az alsóruhákat, a turbánokat és a vállkendőket.” (Ézs 3,18–23; kiemelés tőlem)

Ha nem is szó szerint említi a fülben hordott ékszert, de az Újszövetség egyetlen idevágó igeverse mérsékletre és önuralomra biztat ezen a területen is: „az asszonyok is tisztességes öltözetben, szemérmesen és mértékletesen ékesítsék magukat, ne hajfonatokkal és arannyal, gyöngyökkel vagy drága ruhával...” (1Tim 2,9)

5. A hibás fül

Az emberi fül anomáliája, ha a levegő rezgéseit nem képes az idegpályák „nyelvére” lefordítani. Ekkor az agy nem kap információt. Ilyen esetben – köznapi értelemben – siketségről beszélünk.

A Biblia fogalmai szerint a siketség lehet szellemi eredetű, amolyan „szelektív siketség”, ami csak az Úr szavát nem képes meghallani. Ennek az Istent ingerlő, bosszantó helyzetnek egyszer vége szakad. Ézsaiás próféciái ezt kétségtelenné teszik. Az Izrael népe elleni panasz szól: „Sokáig hallgattam, némán türtőztettem magam.” (Ézs 42,14) Azután robban a számonkérés: „Ti süketek, halljatok! Ti vakok, nézzetek föl, és lássatok! Van-e olyan vak, mint az én szolgám, és olyan süket, mint követem, akit küldök?” (Ézs 42,18–19) Egyetlen „szelektív siketség” hasznos, az, amit Dávid megvall: (az ellenem tőrt vetőket) „én meg sem hallom, mintha süket volnék; olyan vagyok, mint egy néma, aki nem nyitja ki száját. Olyan vagyok, mint aki nem hall, és szájában nincs ellenvetés. Mert benned reménykedem, Uram, te majd megfelelsz nekik, Uram, Istenem!” (Zsolt 38,14–16)

Visszatérve Ézsaiás „távolba látására”, így festi meg a jövőt: „Akkor majd kinyílnak a vakok szemei, és megnyílnak a süketek fülei.” (Ézs 5,25) „Azon a napon a süketek is meghallják az Írás szavait, a vakok szemei pedig látni fognak a homály és sötétség után.” (Ézs 29,18)

Ez az „akkor, azon a napon” a messiási korszakra utaló prófécia. Ezért jelent különös fontosságot Jézus küldetésének igazolásában a vakon született meggyógyítása, illetve a siketség-némaság megszüntetésének ténye, mert ezek messianisztikus küldetésének igazoló pecsétjei.

Talán meglepő, hogy az egyetlen, egyértelműen siketségben szenvedő ember csodálatos gyógyítása csak Márknál van feljegyezve: „egy süketnémát vittek hozzá [Jézushoz], és kérték, hogy tegye rá a kezét. Jézus félrevonta őt a sokaságtól, ujját a süket fülébe dugta, majd ujjára köpve megérintette a nyelvét; azután az égre tekintve fohászkodott, és így szólt hozzá: Effata, azaz: Nyílj meg! És megnyílt a füle, nyelvének bilincse is azonnal megoldódott, úgyhogy rendesen tudott beszélni.” (Mk 7,32–35)

A helyreállítás két fázisát találjuk itt. Elsőként a fizikai közbelépés sajátos, a kor orvoslásának rudimentális voltát igazoló cselekmény. Hasonló módon cselekedett Jézus a vakon született meggyógyításánál is („a földre köpött, sarat csinált a nyállal, és rákente a sarat a vakon született ember szemeire” [Jn 9,6]). Itt is a „hibás” testrészeket érinti. Mintha egy irányított elektromos kisülés előkészületét látnánk: a két pólus a fülbe dugott, illetve a nyelvre tett jézusi ujj. Mintha a belőle származó erővel készülne szétrombolni az agyban található, beszédet akadályozó gátat. És valóban, a második fázis már transzcendentális magasságokba emeli figyelmünket. Mondhatni szokásához híven (lásd ötezrek jóltartása, Lázár feltámasztásának előkészületei) Jézus az égre emeli tekintetét. Mintha egy végtelen energiamezőből készülne kiszívni a csodatételhez szükséges erőket. A szóra: „Effata!”, a rendszer működésbe lépett, és a hallást-beszédet gátló tényezők térdre kényszerültek az isteni hatalom előtt. A „Nyílj meg!” imperatívusza „kísértetiesen” hasonlít a teremtés „Legyen!”-jéhez. És nincs is talán különbség közöttük, hiszen „aki a fület alkotta”, ne tudná megjavítani azt?

Az egykor süketnéma reakciójának leírása sokat sejtet: „nyelvének bilincse is azonnal megoldódott.” A sokaság reakciója pedig: mintha az események ködén át felsejlene a messiási érkezés valósága. „...szerfölött álmélkodtak, és ezt mondták: Milyen jó mindaz, amit tesz! Képes azt is megtenni, hogy a süketek halljanak, és a némák beszéljenek!” (Mk 7,37)

Alig két fejezettel később a második siketnémaság-feloldási csoda következik. Ezt már a másik két szinoptikus is közli. Megkerülhetetlen, hiszen a sokatmondó megdicsőüléshegyi eseményeket lezáró történet van itt, ami ismét alkalmas arra, hogy kiemelje Jézus isteni küldetését, isteni voltát.

„Mester, elhoztam hozzád a fiamat, akiben néma lélek van... [Jézus] ráparancsolt a tisztátalan lélekre ezt mondva neki: Te néma és süket lélek, én parancsolom neked: menj ki belőle, és ne menj bele többé!” (Mk 9,17.25)

A siketnémaság jelen esetben félreérthetetlenül démoni eredetű. A fiatal gyermek életét gyötrő „némaság szelleme” közvetlen jézusi parancsot kap a távozásra. Megfigyelésre érdemes, hogy az előző esettel szemben itt nincs személyes kontaktus a beteggel – hasonlóan a gadarai megszállott helyreállításához. Meglepő, ma már érthetetlen és értelmezhetetlen helyzet.

A prófétai jövendölés valósággá lett. A hallás visszanyerésének messiási üzenetét a kétségeskedő Bemerítő számára adott válaszában is megemlíti Jézus: „mondjátok el Jánosnak, amiket hallotok és láttok: vakok látnak, és bénák járnak, leprások tisztulnak meg, és süketek hallanak...” (Mt 11,4–5)

Az idő teljessége elérkezett.

6. „Halljad, Izrael!”

Végezetül a fülnek arról a speciális feladatáról kívánok szólni, amit „pneumatikus kommunikációnak” nevezhetünk, azaz a hírek, tudnivalók, feladatok, dicséretek vagy ítéletek közvetlenül a menny Urától érkező, szellemi síkon történő továbbítása. Ehhez nem az anatómiailag ismert hallószervre, hanem valami megfoghatatlan és körülírhatatlan szellemi készségre és nyitottságra van szükség.

„Amit fülbe súgva mondtatok a belső szobában, azt a háztetőkről fogják hirdetni” – mondta Jézus a tanítványainak (Lk 12,2). Vagyis minden rejtett dolog lelepleződik, és minden titok kitudódik. Valahogy hasonlóan „fülbe súgva” történik az addig rejtett (értsd: le nem leplezett) dolgok és titkok közlése Isten részéről az ember számára. E transzcendentális információ érzékeléséhez és értékeléséhez nem elég „hallani”, ebben az esetben „meghallani” kell a mennyei üzenetet. Ez pedig nem annyira „jó fület”, mint inkább nyitottságot, engedelmességet, befogadókészséget kíván.

A karácsonyi történet Lukács által leírt színes beszámolójának kezdetén az angyali jelenés Máriára tett hatása így összegződik: „Mária ezt mondta: Íme, az Úr szolgálóleánya: történjék velem a te beszéded szerint! És eltávozott tőle az angyal.” (Lk 1,38) A testet öltés tudósításának mintegy összefoglalójaként pedig a pásztori küldöttség angyaloktól kapott mennyei üzenetének elmondása után olvashatjuk a frissen anyává lett Mária reakcióját: „Mária pedig mindezeket a beszédeket megjegyezte, és szívében forgatta.” (Lk 2,19) Ezt a nyitottságot, komolyan vételt, megfontolásra való hajlamot feltételezi a mennyei üzenet meghallásának mindenkori csodája.

A fentebbi két példa az angyaltól közvetlenül, illetve angyaltól embereken át közölt hírről szól. Hogy Isten szava, üzenete emberi közvetítőkön keresztül (is) érkezhet, Jézusnak egy állítást kiegészítő, helyesbítő mondata is igazolja: „A sokaságból egy asszony hangosan így szólt hozzá: Boldog az anyaméh, amely téged hordozott, és boldog az emlő, amely téged táplált! Erre ő így felelt: De még boldogabbak azok, akik hallgatják az Isten beszédét, és megtartják.” (Lk 11,27–28) Érzékeny különbséget érzékelhetünk a „hallani”, hallgatni” és „meghallgatni” igék között. A „hallani” a közvetlen a forrástól eredő üzenet érzékelése. „Hallgatni” – az üzenet felkelti az érdeklődést, odafigyelésre késztet. A „meghallgatni” magában hordozza a hallottak iránti elköteleződést, a felhívás megcselekvésének ígéretét. Vida Sándor Újszövetség-fordításában a fenti igeverset a „boldogok, akik hall(gat)ják az Isten szavát, és megőrzik” formájában magyarítja, teret adva a hallás, hallgatás és megőrzés = meghallgatás fokozatai teljes skálájának.

Az isteni üzenet továbbadásának ószövetségi letéteményesei a próféták voltak. Az ő szavukra nem hallgatni olyan volt, mintha Isten szavát vetnék meg. A fülnek ez a csökönyössége komoly következményeket von maga után: „ha valaki nem hallgat igéimre, amelyeket az én nevemben hirdet [a próféta], azt majd én felelősségre vonom.” (5Móz 18,19) A próféták szavának ilyen közvetítő jellegét erősíti meg Jeremiás könyvének egy felhívása: „Ezt a parancsot kapta Jeremiás az Úrtól: Állj ki az Úr házának kapujába, és így hirdesd ott az igét: Halljátok az Úr igéjét, ti júdaiak mind, akik bementek ezeken a kapukon...” (Jer 7,2–3a)

Hogy mennyire szükségesek voltak az ilyen jellegű figyelmeztetések, kiderül abból, ahogyan a nép többsége viszonyult Isten szavához: „Kinek mondjam el, kinek bizonygassam, hogy végre meg is hallják? Körülmetéletlen a fülük, nem tudnak figyelni. Gyalázzák az Úr igéjét, nem lelik kedvüket benne.” (Jer 6,10) Az Újszövetség lapjain István védőbeszédében ez a gondolat ismét felbukkan: „Ti keménynyakú, körülmetéletlen szívű és fülű emberek, mindig ellene szegültök a Szentléleknek atyáitokhoz hasonlóan ti is. A próféták közül kit nem üldöztek a ti atyáitok? Meg is ölték azokat, akik megjövendölték az Igaznak eljövetelét.” (ApCsel 7,51–52) A jellegzetesen keleties szóhasználat a „körülmetéletlen fülön” az értetlenség, megátalkodottság, taníthatatlanság fogalmát érti.

A szellemi értelemben vett „körülmetéletlen fül” bár más szóhasználatban, Jézust is ítélkezésre hívja: „Miért nem értitek az én beszédemet? Mert hallani sem bírtátok az én igémet... Aki Istentől van, hallja Isten beszédeit; ti azért nem halljátok, mert nem Istentől valók vagytok.” (Jn 8,43.47) A „meghallást”, vagyis a korábban említett nyitottságot, engedelmességet, befogadókészséget hiányolja tehát Jézus.

A harmadik nagy bibliai korszak is, az egyház korszaka szembesülni kényszerül az emberi hallás e szelektív sajátosságával: nem a fontosat, hanem a tetszetőset hallják meg. Pál azért biztatja lelki fiát, Timóteust, hogy (a számára) „alkalmas és alkalmatlan” időben hirdesse az igét, mert „lesz idő, amikor az egészséges tanítást nem viselik el, hanem saját kívánságaik szerint gyűjtenek maguknak tanítókat, mert viszket a fülük. Az igazságtól elfordítják a fülüket, de a mondákhoz odafordulnak.” (2Tim 4,3–4) Mindezekre igaz az ítélő szó: „oktalan és esztelen nép, amelynek van szeme, de nem lát, van füle, de nem hall!” (Jer 5,21)

A fülnek ezen a betegségén csak Isten tud segíteni azzal, hogy megnyitja az ember fülét. Ebed-Jahve, aki az Emberfia is, így vall erről: „Az én Uram, az Úr megtanított engem mint tanítványát beszélni, hogy tudjam szólni igéjét az elfáradtaknak. Minden reggel fölébreszt engem, hogy hallgassam tanítványként. Az én Uram, az Úr megnyitotta fülemet.” (Ézs 50,4–5) Jób barátja, Elíhú is ezen a véleményen van: „Megnyitja fülüket az intelemre, és meghagyja, hogy térjenek meg a gonoszságból. Ha hallgatnak rá, és szolgálják őt, napjaikat jólétben kitöltik, és éveiket boldogságban.” (Jób 36,10–11)

Senki sem születik azzal a képességgel, hogy meghallja, megértse az Úr szavát. Az őszinte szívű, ártatlan gyermeki lelkületű Sámuel is átment azon az iskolán, amely kiképezi az ember fülét Isten szavának és az emberi szónak a megkülönböztetésére. A szentíró meg is jegyzi: „Sámuel még nem ismerte az Urat, mert az Úr még nem jelentette ki igéjét neki.” (1Sám 3,7) Mekkora boldogság felnőni oda, hogy valaki őszintén kimondhassa: „Szólj, Uram, mert hallja a te szolgád!” (1Sám 3,10)

Már egyre kevesebb idő van hátra addig, hogy a „süket fülek” hallani kezdjenek. „Azon a napon a süketek is meghallják az Írás szavait, a vakok szemei pedig látni fognak a homály és sötétség után.” (Ézs 29,18)

Addig is napról napra szól a felhívás: „Ez az én Fiam, őt hallgassátok!” (Lk 9,35)

És a „nyitott fülűek” őt hallják, őrá hallgatnak és őt meghallgatják!

Mert Jézus az Isten országa evangéliumával célba veszi a füleket, ezért mondja gyakran a Biblia:

„Akinek van füle, hallja meg, amit a Lélek mond a gyülekezeteknek!”

„A fül vérrel való megkenése az Isten igéje iránti érzékenység fontosságára emlékeztetett, a kéz és a láb megkenése pedig az Isten nevében másokat szolgáló életet volt hivatva kiábrázolni.”

„Érdekes a párhuzam a bálványok és a fülbevalók között: mindkettő egyféle szellemi ballasztnak volt tekinthető, amelyektől meg kellett szabadulni.”

„A Biblia fogalmai szerint a siketség lehet szellemi eredetű, amolyan „szelektív siketség”, ami csak az Úr szavát nem képes meghallani.”

„E transzcendentális információ érzékeléséhez és értékeléséhez nem elég „hallani”, ebben az esetben „meghallani” kell a mennyei üzenetet. Ez pedig nem annyira „jó fület”, mint inkább nyitottságot, engedelmességet, befogadókészséget kíván.”

„Senki sem születik azzal a képességgel, hogy meghallja, megértse az Úr szavát. Az őszinte szívű, ártatlan gyermeki lelkületű Sámuel is átment azon az iskolán, amely kiképezi az ember fülét Isten szavának és az emberi szónak a megkülönböztetésére. ”

TEOLÓGIA

Timothy Keller

Evangélium a városnak

Egy fejezet a Gyülekezet a központban című könyvből

A Harmat kiadó 2019 tavaszán kiadta Timothy Keller Center Church című könyvét magyarul. A kiadó hozzájárulását adta, hogy lapunk megjelenítsen egy fejezetet ebből a kiváló missziológiai (tan)könyvből. A 14. fejezetre esett a választásunk, ami az evangélium és a városok összekapcsolódásáról szól. Közlésünk célja, hogy ez a kiváló könyv minél szélesebb közönség előtt ismert legyen.

Az eddigiekben a tőlem telhető legerőteljesebben érveltem amellett, hogy a 21. századi kereszténység élete és missziója szempontjából az egyik legfőbb prioritás a nagyváros. A következőkben ezt még inkább hangsúlyozni kívánom. A városvízióról szóló fejezetek esetleg azt a benyomást kelthették, hogy szerintem minden kereszténynek nagyvárosokba kell költöznie és ott szolgálnia. Hadd szögezzem le: nem ezt mondom. Hiszem, hogy mindenütt, ahol emberek élnek, keresztényeknek és gyülekezeteknek is lenniük kell. Bizonyos értelemben nincs „túl kicsi” település vagy „túl kevés” ember.1 Isten kifejezetten szeret jelentéktelen embereket (1Kor 1,26–31) és valószínűtlennek tűnő helyeket (Jn 1,46) fölhasználni szolgálatában. Jézus sem Rómában, de még csak nem is Jeruzsálemben született, hanem Betlehemben, és Názáretben nőtt föl – talán éppen azért, hogy ezt hangsúlyozza. Azt hallottuk, hogy jelenleg az emberiség mintegy ötven százaléka nagyvárosokban él, de ez azt is jelenti, hogy körülbelül a fele viszont nem városi jellegű területeken lakik, éppen ezért semmiképpen sem szabad azok kedvét elvenni vagy munkáját lebecsülni, akik világszerte a kisebb városokban, falvakban végzik az evangéliumi szolgálatot. Sőt, az is igaz, hogy bár a kisvárosokban végzett szolgálat nem formálja át az egész országot, de a környező régióra igenis jelentős hatással lehet.2

Példaként mégis gondoljuk végig a következőt. Tegyük föl, hogy gyülekezetet kell alapítanunk két településen. Az egyikben száz, a másikban tízezer ember lakik. Négy gyülekezetplántálónk van. Hogyan osszuk szét őket? Mindenfajta filozofálástól függetlenül kétlem, hogy lenne, aki két-két plántálót küldene a két helyszínre, mondván, hogy minden település egyformán fontos a szolgálat szempontjából. Egyszerűen nem volna jó sáfárkodás Isten emberi erőforrásaival, ha a csupán százfős lakosságú városba is két lelkészt küldenénk. Az a bölcs gazdálkodás, ha egy olyan korban, amikor a vidéki régiókban jellemzően sokkal több a gyülekezet, mint a nagyvárosokban, és a nagyvárosok világszerte növekvő befolyással bírnak az élet minden területén, kitartunk amellett, hogy figyelmünk és erőink javát a városokra koncentráljuk.

Tehát nem azt mondom, hogy minden hívő csomagoljon és költözzön egy városi régióba, ott éljen és szolgáljon. Amit viszont igenis mondok, az az, hogy a világ nagyvárosai egyházi szempontból siralmasan gondozatlanok pusztán azért, mert – nagy általánosságban – az emberek sokkal gyorsabban költöznek a nagyvárosokba, mint az egyház. Arra törekszem, hogy a rendelkezésemre álló összes biblikus, szociológiai, missziológiai, ekkléziológiai és retorikai forrást mozgósítsam az egyház javára (különösen is az Egyesült Államokban) annak érdekében, hogy az egyház összeszedje magát, és ledolgozza ezt a hátrányt.

De a városi elhívás nem merül ki ebben. A világ minden része sokkal városiasabb ma, mint tíz-húsz évvel ezelőtt volt. Mindegy, hol élünk és szolgálunk, tulajdonképpen a nagyváros jön hozzánk. Bizonyos értelemben minden gyülekezetnek a saját városában kell szolgálnia, és szolgálhat is – legyen az a város egy metropolisz, egyetemi kisváros vagy éppen falu. Ezért aztán – úgy vélem – hasznunkra válik, ha kifejezetten törekszünk rá, hogy a városi élet és kultúra valósága és mintái formáljanak bennünket és szolgálatunkat.

Minden gyülekezetnek a saját városában kell szolgálnia, és szolgálhat is – legyen az a város egy metropolisz, egyetemi kisváros vagy éppen falu.

Ahhoz, hogy ez megtörténjen, azt kell először megvizsgálnunk, hogy a nagyvárosi élet dinamikája hogyan hat az életünkre, azután gondoljuk végig, hogy egy városvízió alapján működő gyülekezet hogyan tud ennek a dinamikának megfelelően szolgálni.

Hogyan hat ránk a város?

Sokan úgy vélik, hogy a „távolságok eltűnésének” a városok hanyatlását kellett volna okoznia. De nem így történt. E gondolat szerint, ha az ember az internet segítségével is megtanulhat bármit, akkor miért vállalná a városban lakás magasabb költségeit? Ám az igazi tanulás, a kommunikáció és a közösség sokkal összetettebb dolog, mint hinnénk. Kutatások sora mutatott rá, hogy a személyes kapcsolat és az így történő tanulás helyét sohasem fogja maradéktalanul átvenni semmilyen más forma.

Nem meglepő tehát, hogy kutatások igazolják azt is, hogy számottevően magasabb az olyan vállalatok hatékonysága, amelyek jelentős feltalálói potenciállal rendelkező földrajzi helyek közelébe települnek. Miért? Azért, mert ha az egy szakterületen dolgozók egymás közelében élnek, akkor nagyon sok találkozásra, akár kötetlen kapcsolattartásra is lehetőségük nyílik, s ez segíti a kezdőket abban, hogy igen gyorsan nagy tapasztalatra tegyenek szert, a szakértők pedig egymást sokkal inkább inspirálni tudják. Edward Glaeser a következő megállapítást teszi: „annak értéke, hogy az egy területen dolgozók egymás közelében élnek, javarészt a spontán találkozásokban rejlik, és abban, hogy így mód nyílik megfigyelni a körülöttünk élők viselkedését. A videókonferenciák nem teszik lehetővé, hogy egy tehetséges fiatal megfigyelhesse sikeres mentorának minden tevékenységét nap mint nap, és így tanuljon tőle.”3 Más tanulmányok azt mutatják ki, hogy a szabadalmi kérvények igen magas százalékban az adott nagyvárosi régió korábbi szabadalmain alapulnak, tehát „az ötletek még a mai információs technológiai korszakban is gyakran helyhez kötöttek”.4

A városokat vizsgáló elméleti szakemberek ezt nevezik „agglomerációnak”. Az agglomeráció a fizikai közelségből származó gazdasági és szociális előnyökre utal.5 Nem meglepő tehát, hogy például sokkal több filmet készítenek Los Angelesben és Torontóban, mint mondjuk Atlantában, mivel ezekben a városokban sokkal nagyobb a merítés a szükséges szakemberekből – írókból, rendezőkből, színészekből és technikusokból –, akik a filmeket készítik. Nem meglepő, hogy a pénzügyi szolgáltatások innovációi jórészt Manhattanből indulnak ki, vagy az új technológiák a Szilícium-völgyből. Hogy miért? A válasz: agglomeráció. Ha azonos területen dolgozók ezerszám élnek szoros közelségben egymáshoz, annak természetes következménye, hogy új ötletek születnek, és azokra új vállalkozások épülnek. De ez nem minden: az agglomeráció áldásos hatásai nem csak abból fakadnak, hogy csupa hasonló, azonos területen dolgozó ember él egymás közelében. Legalább ilyen jótékony hatása van annak, hogy egymástól különböző emberek nagy csoportjai is egymás közelében élnek, akiknek az adottságaik kiegészítik egymást.

Jó esettanulmány lehet a művészetek világa. „A művészeti mozgalmak gyakran igencsak helyhez kötöttek”, sokkal inkább, mint más területek.6 A városokkal foglalkozó tudós, Elizabeth Currid megkérdezett sok kulturális alkotót (divattervezőt, zenészt és képzőművészt) és kapuőrt (galériatulajdonost, kiállításszervezőt és szerkesztőt) csakúgy, mint az e csoportok által látogatott klubok és találkozóhelyek tulajdonosait, valamint a média, illetve a tudományos élet meghatározó személyiségeit, művészetet támogató alapítványok vezetőit, és olyan tehetős üzletembereket, akik mecénásai a művészetnek.7 A művészet akkor „él”, ha ennek az ökoszisztémának különböző szektoraiban dolgozó emberek között komplex interakció működik, mégpedig jellemzően nem is a hivatalos, munkahelyi találkozók révén, hanem a társasági élet eseményein, kötetlen helyzetekben történő spontán találkozások során. Currid úgy találta, hogy a kulturális élet virágzása nagyban függ a „művészek és kultúraalkotók sűrű agglomerációjától”, amely egyfajta „koncentrált termelőrendszert” hoz létre.8 Ha ezek a különböző szegmensbe tartozó emberek földrajzi szempontból egymáshoz közel élnek, akkor ezerszám történnek olyan személyes találkozások, amelyekből különféle vállalkozások indulnak, kulturális alkotások születnek, amelyek máskülönben nem jöhetnének létre.9 Ahogyan Ryan Avent fogalmazott: „a városok leginkább egy baráti körhöz hasonlítanak: nem az számít igazán, hogy mit csinálunk, fontosabb, hogy együtt tesszük.”10

Milyen következményei vannak ennek az agglomerációdinamikának egy átlagos nagyvárosi keresztényre nézve?

Először is a város egyedülálló módon kapcsol össze sok olyan emberrel, aki hozzánk hasonló. A város kihívásai és lehetőségei a legtehetségesebb, legambiciózusabb és legmerészebb embereket vonzzák. Tehát bármilyen területen dolgozunk, a városban bizonyosan találkozunk másokkal, akik nálunk sokkal tehetségesebbek és felkészültebbek. S minthogy oly sok hozzánk hasonló, ám a mi hivatásunkban igencsak felkészült ember között élünk, állandó kihívást jelent, hogy igyekezzünk hozni a szintet, és a lehető legjobban teljesítsünk. Az ott tapasztalt intenzitás arra késztet, arra ösztönöz, hogy a bennünk rejlő potenciál minden grammját mozgósítsuk.

A saját lelki növekedésünk és jólétünk szempontjából lehet, hogy nekünk nagyobb szükségünk van a városra, mint amennyire a városnak szüksége van ránk.

A nagyvárosok minden más emberi együttélési struktúránál hatékonyabban vonzzák be és terelik a kulturális gyarapodás irányába az emberi erőforrásokat. Ugyanakkor a bűn elveszi a város e tulajdonságának, ennek a kultúraformáló intenzitásnak az erejét, és halálos gőggel, irigységgel és kiégéssel torzítja el azt. Ezt teszi a bűn. Ez a jónak a parazitajellegű perverziója. Az evangéliumra van szükség ahhoz, hogy az ajándék sötét oldalának ellent lehessen állni.

Másodszor, a nagyváros egyedülálló módon kapcsol össze bennünket sok olyan emberrel, akik különböznek tőlünk. A város bevonzza a társadalom szubkultúráit és kisebbségeit, akik így össze tudnak fogni, egymást kölcsönösen segítve. A város természeténél fogva irgalmasságot gyakorol az erőtlenebbek felé azzal, hogy az egyedül élők, a szegények, a bevándorlók és a faji kisebbségek számára szigeteket teremt. Minthogy a városban elkerülhetetlenül szembesülünk ezzel a sokszínűséggel, ez folyamatosan provokálja a világnézetünket és hitbeli meggyőződésünket. Újra és újra szemben találjunk magunkat kreatív, újszerű megközelítésekkel a gondolkodás és gyakorlat terén is, és ennek következtében vagy meg kell válnunk saját hagyományos nézeteinktől és hitünktől, vagy sokkal inkább tudatosítanunk kell azt és mélyebben elköteleződnünk mellette. Itt is azt látjuk, hogy a bűn a városnak ezt a jellemzőjét – a kultúrát formáló sokszínűséget – is megfertőzi és olyan hellyé teszi, amely aláaknázza elsődleges elköteleződésünket és világnézetünket. És ismét: az evangéliumra van szükség ahhoz, hogy az ajándék sötét oldalának ellent tudjunk állni.

Hogyan reagáljanak a keresztények a város révén őket érő kihívásokra? Az evangéliummal. És egészen pontosan hogyan segít az evangélium abban, hogy ezekre a kihívásokra sokkal inkább örömmel, mintsem félelemmel válaszoljunk? Nyilvánvalóan igaz, hogy fontos hirdetnünk az evangéliumot a városnak, és nekünk is hallanunk kell azt, ha városban élünk. De azt is látnunk kell, hogy maga a város is közli velünk az evangéliumot. A város arra késztet, hogy az evangélium erejét új oldaláról is megismerjük. Találkozni fogunk olyan emberekkel, akik lelki és erkölcsi szempontból reménytelen esetnek tűnnek számunkra. Azt gondoljuk, „azok az emberek soha nem fognak Krisztusban hinni”. De egy ilyen megjegyzés sok mindent elárul. Ugyanis, ha a megváltás egyedül kegyelemből, nem pedig erkölcsi teljesítmény és érdem alapján lehetséges, akkor hogyan gondolhatnánk azt bárkiről, hogy kisebb esélye van hitre jutni, mint nekünk? Miért lenne bárki másnak a megtérése nagyobb csoda, mint a mienk? A városban kényszerűen ráébredünk, hogy nem hiszünk igazán és tisztán csak a kegyelemben, hanem azt gondoljuk, Isten többnyire csak a hozzánk hasonlóan jó embereket váltja meg.

A városban találkozni fogunk olyanokkal is, akik más valláshoz tartoznak, vagy éppen egyáltalán semmilyen valláshoz sem, mégis nálunk bölcsebbek, rendesebbek és irgalmasabbak, ugyanis sok keresztény még akkor is gyöngébb sok nem kereszténynél, ha növekszik a kegyelemben. Ha ez meglep bennünket, akkor gondolkodjunk el rajta egy kicsit! Ha a kegyelem evangéliuma igaz, akkor hogyan gondolhatnánk, hogy a keresztények alapvetően jobbak, mint a nem keresztények? Az általános kegyelemnek ezek az élő példái fölnyithatják a szemünket arra, hogy talán értelmünkkel fölfogtuk az egyedül hit által történő megigazulás tanítását, a gyakorlatban viszont továbbra is azt föltételezzük, hogy a megváltás az erkölcsi jóság és emberi teljesítmény jutalma.

A Redeemer gyülekezet szolgálatának hajnalán azt fedeztük föl, hogy helytelen, ha a hívők sajnálkozva néznek a városra, és igen káros gondolat magunkban annak „megváltóját” látni. Meg kellett tanulnunk alázattal tanulni a városunktól, tisztelni azt és a benne élőket. Tudatosan arra kellett törekednünk, hogy a várossal való kapcsolatunkat kifejezetten kölcsönösnek tekintsük. Fel kellett ismernünk Isten általános kegyelmét a körülöttünk élők életében. Rá kellett ébrednünk, hogy nekünk magunknak is legalább annyira szükségünk van rájuk ahhoz, hogy Istenről és az ő kegyelméről teljesebb képet kapjunk, mint nekik ránk.

Úgy vélem, a nyugati világban nagyon sok keresztény igyekszik távol tartani magát a nagyvárosoktól, mert azok tele vannak „másokkal”. A nagyvárosokban olyanok élnek, akik teljesen mások, mint mi, és ez sok hívőt zavar. Valahol a szívünk mélyén tisztában vagyunk azzal, hogy nem igazán szeretjük ezeket az embereket, és nem érezzük magunkat biztonságban közöttük. De vegyük észre, milyen könnyen elfelejtjük az evangéliumot! Az evangélium végső soron arról szól, hogy Isten eljött hozzánk, és közöttünk lakott, hozzánk hasonlóvá lett, és életét is odaadta értünk szeretetből, noha őhozzá képest mi egészen mások voltunk. A város alázatossá tesz minket, mert rámutat, hogy valójában milyen kevéssé formált át bennünket az evangélium története és logikája.

Egyedül az evangélium tehet alázatossá („sokat tanulhatok a várostól”), magabiztossá („sokat adhatok a városnak”) és bátorrá („nincs okom félni a várostól”) ahhoz, hogy szolgálatunkat hatékonyan végezzük, úgy, hogy az Istent dicsőítse és áldást jelentsen másoknak. Idővel azt fogjuk tapasztalni, hogy ez egyszersmind a saját lelki növekedésünket és jólétünket is szolgálja, vagyis lehet, hogy nekünk nagyobb szükségünk van a városra, mint a városnak ránk.

Hogyan viszonyuljanak a keresztények a városhoz?

Ha a város ilyen módon hozzájárul a lelki növekedésünkhöz, akkor mit adhatunk cserébe ezért?

1. A keresztények becsüljék meg a várost. Jónás – Istennek engedelmeskedve – elment Ninivébe, de egyáltalán nem volt benne szeretet a város iránt. Hasonlóképpen a keresztényekkel is előfordulhat, hogy Isten iránti engedelmességből a nagyvárosba költöznek, ugyanakkor utálják annak töménységét és sokszínűségét. De ha a keresztények hatékonyak akarnak lenni a városi szolgálatban, akkor szeretniük kell a várost, ez lényegi kérdés. Fontos, hogy szeressék a városi életet, és dinamizálja őket ez az életforma.12 Miért olyan fontos ez?

Először is azért, mert akik a városban élnek és befolyással bírnak a város életére, többségükben örömmel laknak ott. Ha meghívjuk őket a gyülekezetünkbe, pillanatok alatt érzékelik a mi negatív hozzáállásunkat, és ez akadályozza őket az evangéliumra való odafigyelésben. Másodszor, ha a gyülekezet elsősorban olyan emberekből áll, akik nem szeretik a városi életet, akkor nem is maradnak sokáig. A gyülekezetnek óriási teher lesz a tagok gyors cserélődése (nem mintha a cserélődés és a gyors változás ne lenne amúgy is nagy gond a városban!).

Ahhoz, hogy az igehirdetés és a tanítás a város iránti pozitív hozzáállásra neveljen, szükséges rendszeresen elővenni a városi élettel kapcsolatos jellegzetes ellenvetéseket, és megfelelni azokra. Ilyenek például az olyan vélemények, hogy a városban „nem egészséges” élni, vagy túl drága, illetve hogy a gyermekneveléshez nem alkalmas hely. Van még két további ellenvetés, amelyet igen gyakran hallani. Az egyiket általában így fogalmazzák meg: „a vidék romlatlan, a város züllött”. A hívő keresztényeknek föl kell ismerniük a háttérben álló helytelen teológiát (és visszás történelmet). A 19. és a kora 20. századi liberális humanizmus az emberi természetet veleszületetten jónak és erényesnek tartotta, ebből következően úgy vélte, hogy minden emberi probléma gyökere a hibás szocializációban rejlik. Másképp mondva, az erőszakosság és összeférhetetlenség a környezeti hatások eredménye. Azt tanították, hogy az emberi társadalom – különösen is a városi – tesz bennünket önzővé és agresszívvá. A Biblia azonban – ahogy láttuk – azt tanítja, hogy a város csupán olyan, mint egy nagyítólencse az emberi szívet illetően. Csak azt hozza elő, ami amúgy is ott van belül. Az előző fejezetben megvizsgáltuk mind a városban rejlő kultúrateremtő erőt, mind a lelki veszélyeket. De nem szabad felednünk, hogy önmagában a város, mint olyan, nem tehető felelőssé mindazért a gonoszságért, amit az ember bűne belevisz.

Lássunk egy másik jellegzetes ellenvetést! „A vidék inspirál, a városban azonban meghal a hit.” Míg egyfelől igaz, hogy a vidék tényleg jelenthet inspirációt, másfelől igencsak helytelen volna azt mondani, hogy a városi környezetben nehezebb rátalálni a hitre, és növekedni benne. Amint korábban megjegyeztük, sokaknak, akik olyan régiókból érkeznek, ahol a kereszténységet elnyomja a kultúra, akkor nyílik először lehetőségük az evangélium meghallására, amikor a nagyvárosba érkeznek, ahol sokkal inkább a gondolatok „szabad választékát” találják. Sok millió ember, aki lényegében el van vágva az evangéliumi üzenettől, elérhetővé válik, ha nagyvárosba költözik. És megtörténik az is, hogy névleges keresztények hite a városba költözéskor újféle kihívásokkal szembesül, ami azután egy eleven és stabil hitet eredményez. Több ezer példát láttam erre a Redeemerben végzett szolgálatom során. A város tulajdonképpen a spiritualitás melegágya, ahol némelyek elveszítik, mások újszerű módon megtalálják a hitüket úgy, ahogyan erre nem volna lehetőségük egy homogénebb, kevésbé pluralista környezetben. Ez – ismét – a városban rejlő feszültség része, amelyről a Biblia is beszél (lásd 11. fejezet).

A város és a vidék közötti kontrasztot időnként még durvábban is kiélezik. Harvie Conntól, egy westminsteri kollégámtól hallottam valakiről, aki azt mondta: „Isten teremtette a vidéket, az ember építette a külvárosokat, de a várost maga a gonosz hozta létre.”

Az a teológia, amely ennek az állításnak a hátterében húzódik, legalábbis gyanús. Teológiai szempontból egyáltalán nem helyes úgy gondolni a vidékre, mintha az természetszerűleg közelebb állna Istenhez. Bill Krispin, egy városban szolgáló misszionárius, kifejti, hogy miért. Bill egyszer azt mondta nekem: „A vidék az, ahol több a növény, mint az ember; a város az a hely, ahol több ember van, mint növény. És mivel Isten sokkal jobban szereti az embereket, mint a növényeket, ezért a várost jobban szereti, mint a vidéket.” Úgy vélem, ez igen erőteljes teológiai gondolkodás. Végül is a teremtés csúcspontja a férfi és a nő teremtése – Isten képére és hasonlatosságára (1Móz 1,26–27). Így tehát a városok, ahol igen sok ember él, telis-tele vannak azzal, amiben Isten minden teremtett dolog közül leginkább gyönyörködik. Amint fentebb mondtuk, a városokban sokkal nagyobb az egységnyi területre jutó „istenképek” száma, mint bárhol máshol. Ezért aztán semmiképp sem szabad a vidéket idealizálnunk, mintha az a városnál sokkal spirituálisabb hely volna. Még azok is, akik a vidéki élet erényeit méltatják (mint például Wendell Berry), olyan emberi közösséget vázolnak, amely a nagyvárosban éppen úgy megvalósítható, mint kisebb településeken.

Ha nem egy nagyvárosi környéken élünk, akkor mi mint gyülekezet vagy egyes hívők hogyan válhatunk ennek részévé? Azt gondolom, a legjobb stratégia, ha a városi missziót beépítjük a világmissziós portfóliónkba. Ez jelentheti azt, hogy egy-egy misszionáriust támogatunk, aki nagyvárosban szolgál. De még hatékonyabb lehet, ha nagy világvárosokban történő gyülekezetplántáló szolgálatokat támogatunk.16 Egy további ígéretes trend, hogy a metropoliszokon belül az egész várost átfogó partnerkapcsolatok alakulnak gyülekezetek és más szervezetek között abból a célból, hogy az evangélium hirdetését holisztikusan végezzék városszerte.

2. A hívőknek egy dinamikus ellenkultúrát kell alkotniuk ott, ahol élnek. Nem elég, ha a keresztények egyénileg élik meg a maguk keresztény hitét a nagyvárosban. Egy sajátosan működő közösséggé kell válniuk. A Bibliában látjuk két város történetét: az egyik emberi város, amely az önző hatalom elvére épül (1Móz 11,1–4), míg „Istenünk város[a]... Szépen emelkedik... az egész föld öröme, a nagy király városa” (Zsolt 48,2–3). Másképp mondva, az Isten által vágyott városi társadalom szolgálaton, és nem önzésen alapul. Célja, hogy a kulturális gazdagságából fakadó örömöt az egész világra árassza szét. A keresztények arra kaptak meghívást, hogy alternatív várossá legyenek a földi városon belül; egy alternatív emberi kultúrává minden emberi kultúrán belül, demonstrálják, hogy a szexualitással, a pénzzel, a hatalommal hogyan lehet mások javára élni; bemutassák, hogy mindazok a népek és fajok, amelyek Krisztuson kívül képtelenek békében meglenni egymással, hogyan békülnek meg őbenne; és megmutassák, hogyan lehetséges művelni, kultúrát építeni a művészet, az oktatás, a kormányzás és az üzleti élet révén úgy, hogy az reménységre vezesse az embereket, nem pedig kétségbeesésbe vagy cinizmusba.

Felmerül a kérdés: lehetnének-e a keresztények ilyen alternatív társadalommá a külvárosi részeken is? Határozottan igen! Ez a keresztény elhívás szerves része. De hadd ismételjük: a földi város fölnagyítja ennek az alternatív városnak és az általa végzett sajátos szolgálatnak a hatását. Az etnikai szempontból homogén helyeken sokkal nehezebb a gyakorlatban bemutatni, hogyan szünteti meg az evangélium ezeket a faji határokat (lásd Ef 2,11–22). Ha valahol csak kevés művész él, nagyon nehéz a gyakorlatban bemutatni az evangélium művészetre gyakorolt egyedülálló hatását. A gazdasági szempontból homogén helyeken, ahol fizikai közelségben nem tapasztalható a szegénység problémája, sokkal nehezebb a gyakorlatban rámutatni arra, hogy a hívők milyen sokat költenek saját magukra. Ami lehetséges a külvárosokban és vidéken, az a nagyvárosban sokkal élesebben fókuszba kerül. A nagyváros képes aprólékos részletességgel szemléltetni, milyen is az evangélium gyümölcseként növekvő különleges közösségi élet.

3. A hívőknek olyan közösséggé kell válniuk, amely radikálisan elkötelezett az egész város jólétéért. Nem elég, ha a keresztények egy olyan kultúrát alkotnak, amely pusztán „ellentéte” a város értékrendjének. A hitünk és életünk révén mozgósítható minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy áldozat árán is szolgáljuk az egész várost, főleg a szegényeket.

Különösen is fontos, hogy a keresztények ne olvadjanak bele a „fogyasztói város” gondolkodásmódjába, amelyben a város nem más, mint egy játszótér felnőtteknek. A nagyvárosok a szórakozási lehetőségek és a figyelmet elterelő eszközök szédítő sokszínűségével vonzzák a fiatal felnőtteket. Ezzel a külvárosok és kisebb települések nem tudnak versenyezni. Az egyéb tényezők – például a jövedelem, az iskolázottság, a családi állapot vagy az életkor – figyelembevételével is azt mondhatjuk, hogy a nagyvárosban lakók sokkal nagyobb eséllyel látogatnak múzeumokat, járnak moziba, vagy ugranak be egy vendéglátóhelyre, mint a városon kívül élők.17 Mindezek felett a városlakók kétségtelenül sokkal inkább hajlamosak a sznobizmus és trendiség gőgjébe esni, mint vidéki unokatestvéreik. Nem szabad, hogy a keresztényeket ilyen motivációk vezéreljék a városba (vagy tartsák ott). Való igaz, hogy a keresztények számára is lehetnek gazdagítók a városi élet sajátos örömei, de végső soron ők azért élnek a városban, hogy szolgáljanak.

A keresztényeknek fáradozniuk kell a város jólétén, biztonságán, az igazságosságon és a körülöttük élők boldogulásán azzal, hogy szavakkal és tettekkel egyaránt szeretik őket, függetlenül attól, hogy ők ugyanazt a hitet vallják-e. A Jeremiás 29,7-ben Isten arra hívja népét, hogy ne csak benne éljen a városban, de szeresse is azt, és fáradozzék annak shalomján, vagyis gazdasági, szociális és lelki jólétén. A keresztény hívők igazából Isten mennyei városának polgárai, de ezek a polgárok ugyanakkor mindig a lehető legjobb polgárai saját földi városuknak is. Annak a nyomdokait követik, Aki az ellenségeiért áldozta az életét.

A keresztényeknek a városban a közjó érdekében ellenkultúrává kell válniuk. Ez azt jelenti, hogy egyszerre kell radikálisan különbözniük az őket körülvevő várostól, ugyanakkor radikálisan elkötelezettnek lenniük a város javáért. Sajátosan keresztény meggyőződésük és identitásuk révén kell szolgálniuk a várost.

A hívőknek törekedniük kell a város felé, de nem azért, mert az hasznos számukra a nagyobb gyülekezetek létrehozásában, hanem azért, hogy a gyülekezet erőforrásaival a várost tegyék naggyá és virágzóvá.

Jól látható ez a kettősség, ha megvizsgáljuk, hogyan vélekedett a kora kereszténység az állampolgárságról. Pál fölhasználta a római állampolgárságából fakadó előnyeit tágabb missziói céljainak előmozdítására és védelmére (ApCsel 16,37–38; 22,25–29; vö. 21,39; 23,27). Azt írja az efezusiaknak, hogy az evangélium miatt „nem vagytok már idegenek és jövevények, hanem a szentek polgártársai és az Isten háza népe, akik az apostolok és próféták alapkövére épültetek, ahol a szegletkő maga Jézus Krisztus” (Ef 2,19–20, kiemelés tőlem).

A filippi gyülekezetnek pedig azt írja Pál, hogy „a mi polgárságunk a mennyben van, ahonnan a megtartó Úr Jézus Krisztust is várjuk, aki átváltoztatja nyomorúságos testünket az ő dicsőséges testének hasonlóságára azzal az erővel, amellyel maga alá vethet mindent” (Fil 3,20–21). Egyfelől igaz, hogy a római állampolgárság előnyökkel járt és különleges társadalmi státuszt jelentett, de Pál világossá teszi, hogy a keresztények mindenekelőtt a menny polgárai.

József egy igen érdekes ószövetségi példája ennek a kettősségnek. Amikor az ország vezető emberévé lesz (1Móz 41,39–40), akkor Egyiptom gazdagodásán és javán munkálkodik, csakúgy, mint korábban a börtönben vagy Potifár házában. És az, hogy ő a város jólétén fáradozik, megváltást jelent Isten népe számára is. Ez a történet különösen is megkapó, mert Isten azért helyezi Józsefet ebbe a pozícióba, hogy az egész várost megmentse az éhínségtől, nem csupán Isten népét.

És végül, a keresztények nem pusztán saját klánjuk vagy köreik érdekeit nézik, visszaélve hatalmukkal és erejükkel, hanem a város minden lakójának javát akarják (tekintet nélkül azok világnézetére). Míg a szekularizmus sokszor önzéshez vezet, a hagyományos vallásosság pedig klikkesedéshez, az evangélium lerombolja az emberi szív természetes önzését, és a hívőket olyan szolgálatra vezeti, amely az egész város javára van. Ha a keresztények hatalomra és befolyásosságra törekszenek, azzal félelmet és ellenséges érzületet váltanak ki. Ha pedig a szeretetet gyakorolják és igyekeznek mások szolgálatára lenni, akkor a körülöttük élők megajándékozzák őket bizalmukkal, és engedik, hogy hatásuk érvényesüljön közöttük.

A hívőknek törekedniük kell a város felé, de nem azért, mert az hasznos számukra a nagyobb gyülekezetek létrehozásában, hanem azért, hogy a gyülekezet erőforrásaival a várost tegyék naggyá és virágzóvá. Ezt a gondolatot nevezzük „városnövekedési modellnek” szemben a „gyülekezetnövekedési modellel”. Ez a szolgálatvégzésnek az az alapállása, amely a „gyülekezet a központban” teológiai szemléletből fakad.

A várost szolgáló gyülekezet hét jellemzője

Sokkal könnyebb csupán beszélni arról, hogy ilyen alapállásból kell végeznünk a szolgálatunkat, mint kimennünk a „terepre”. A feladat tehát az, hogy olyan gyülekezeteket és egyéb szolgálatokat alapítsunk, amelyek hatékonyan képesek bekapcsolódni a nagyvárosi élet valóságába szerte a világon. Az Egyesült Államok missziói testületeiben meghatározó szereppel bíró evangéliumi protestánsok javarészt fehérek és nem urbánus hátterűek. Nemigen értik a városi élet működését, és általában nem is lelkesednek érte. Amint korábban kifejtettem, a jelenleg általánosan használt missziói módszereket a nagyvárosokon kívüli területeken fejlesztették ki, azután egyszerűen importálták, vajmi keveset törődve azzal, hogy így szükségtelen falakat emelnek a városlakók és az evangélium közé. Ebből következően, ha egy lelkész a nagyvárosba érkezik, általában igencsak nehezen boldogul a városi emberek evangélizálásával és megnyerésével. Ugyanilyen nehéz azután a hitre jutott emberek tanítványozása és felkészítése arra, hogy egy pluralista, szekuláris és kulturálisan érzékeny környezetben megéljék a hitüket. Ahogyan szükséges, hogy a Bibliát lefordítsuk az olvasók nyelvére, az evangéliumot is szükséges oly módon megjeleníteni és kommunikálni, hogy az a városlakók számára érthetővé váljon.

Úgy látom, azoknak a gyülekezeteknek, amelyek nem idegenként élnek a városban, és tisztelettel szolgálják azt, általában hét jellemzőjük van:

1. tisztelet a városi emberek érzékenységei iránt

2. átlagon felüli érzékenység a kulturális különbségekre

3. elkötelezettség a környékük és az igazságosság iránt

4. a hit és a hivatás összehangolása

5. erőteljes hajlandóság a komplex evangelizációra

6. egyszerre vonzó és provokatív igehirdetés a városi emberek számára

7. elkötelezettség a művészet és a kreativitás iránt.

Ezeket egyenként részletesebben kibontjuk az alábbiakban, vagy utalunk rájuk, ha részletezésükre a könyv későbbi fejezeteiben kerül sor.

1. Tisztelet a városi emberek érzékenységei iránt. Saját kultúránk többnyire láthatatlan számunkra. Ezért néha felér egy megvilágosodással, ha valaki egy időre elhagyja megszokott emberi közösségét, és egy nagyon más kulturális közegben él. Ez az élmény rávilágít, hogy gondolkodásunk és viselkedésünk nem egyetemes alapokon áll, hanem egy adott kultúra gyakorlatából fakad. Gyakran könnyebb a nagyobb kulturális különbségeket észrevenni, mint az apróbbakat. Az országon (vagy akár csak régión) belül egy nagyobb városba költöző keresztények sokszor alábecsülik a köztük és a városban élők között feszülő apróbb kulturális különbségeket. Viselkedésük és beszédük nincs tekintettel a városban élők érzékenységeire, és ha erre valaki felhívja a figyelmüket, akkor úgy vélik, a kritika sznobizmusból fakad.

A legtöbb amerikai evangéliumi gyülekezet tágabb, közös kulturális közege a középosztály. Ebben a körben nagy becsben tartják a magánéletet, a biztonságot, a homogenitást, az érzelmességet, a teret, a rendet és a kontrollt. Ezzel szemben a város tele van ironikus, zizegő, a sokszínűséget kedvelő emberekkel, akik igen jól tolerálják az állandóság és a rend hiányát. Összességében azt mondhatjuk, hogy ők többre tartják a pezsgést és a lehetőséget, mint a biztonságot és a kontrollálhatóságot. A belvárosi emberek a kommunikáció tartalmát és mikéntjét illetően szeretik a kifinomultságot, ugyanakkor irtóznak mindattól, ami szerintük mesterkélt, giccses és túlpolírozott.

Ahhoz, hogy ezt a kényes egyensúlyt meg tudjuk tartani, nem elég jó előadónak lenni. A keresztény vezetőknek egészen az adott kultúra részeivé kell válniuk, olyannyira, hogy ösztönösen érezzék és értsék azt.

A belvárosi közegben különösen is nagy arányban élnek igen tájékozott, jó verbális készséggel rendelkező, kreatív és magabiztos emberek, akik nem veszik jó néven az autoriter kinyilatkoztatásokat. Viszont kedvelik, ha egy előadás átgondolt, jól felépített, érvekkel megfelelően alátámasztott, és lehetőség van párbeszédre és visszajelzésre. Ha a gyülekezet vezetői képtelenek ebben a városi kultúrában eligazodni, és inkább egy „missziói zárványt” hoznak létre a városon belül, akkor nagyon hamar azt fogják tapasztalni, hogy senkit nem tudnak elérni, hitre vezetni vagy egyáltalán bevonni a környékükön élő emberek közül.

2. Átlagon felüli érzékenység a kulturális különbségekre. A városi szolgálatban hatékony vezetők nagyon pontosan tudják, hogy milyen különböző csoportok élnek a területükön. Minthogy a városokban nagy a népsűrűség és jellemző a sokszínűség, ezért kulturális szempontból nagyon összetettek. Ez nem csupán annyit jelent, hogy különböző fajok és társadalmi-gazdasági osztályok szorosabb fizikai közelségben élnek egymáshoz, mint máshol, hanem azt is, hogy egyes faktorok, például az etnikum, az életkor, a hivatás és a vallás a szubkultúrák egész mátrixát hozzák létre. New York Cityben az idősebb (ötven év feletti) belvárosi művészek jelentősen különböznek a fiatalabb művészektől. Óriási és igen sokszínű zsidó közösség él itt. Nagy a kulturális különbség az afroamerikaiak, az afrikaiak és az afrokaribiak között, még akkor is, ha összességében egységet képeznek a fehér kultúrával szemben. Egyes csoportok bizonyos csoportokkal gyakrabban kerülnek összeütközésbe, mint másokkal (például néhol a koreaiak és az afroamerikaiak). A meleg közösség is megosztott: vannak, akik szeretnének jobban beilleszkedni a fővonulatú kultúrába, mások nem. Az ázsiaiak magukat az „1.0, 1.5 vagy második generációs” csoportba sorolják.

Ahhoz, hogy szolgálatuk gyümölcsöző lehessen, a nagyvárosi hívőknek először is tisztában kell lenniük ezekkel a különbségekkel, és semmiképpen nem szabad azokat jelentéktelennek tartaniuk. Azután fontos, hogy tisztelettel tekintve rájuk meg is értsék ezeket az embereket. Ennek meg kell jelennie a kommunikációban és a szolgálatban a szükségtelen bántások elkerülése végett. A városban szolgáló embereknek tulajdonképpen folyamatosan meglepetést kell okozniuk azáltal, hogy kitűnnek a más kultúrák kiváló ismeretével. Például jó, ha egy angolszász ember ilyen megjegyzéseket is kap: „Nem hittem volna, hogy egy fehér ember egyáltalán tud erről!”

Akik kulturális értelemben homogén közegben nevelkedtek, és beköltöznek a nagyvárosba, rögtön szembesülnek azzal, hogy hozzáállásuk és szokásaik – amelyekről azt gondolták, hogy egyetemes emberi dolgok – mennyire mélyen gyökereznek saját fajtájuk és osztályuk gondolkodásában. Például az angolszász-amerikaiak egyáltalán nem veszik észre magukon, hogy döntéseik meghozatalát, érzelmeik kifejezését, egy-egy konfliktus kezelését, időbeosztásuk tervezését vagy kommunikációjukat sajátosan „fehér módon” teszik. Úgy vélik, hogy mindenkinek hozzájuk hasonlóan kell cselekednie, mert ez az egyetlen helyes módja ennek az egész világon. Városi környezetben azonban az emberek nyitottabbá válnak arra, hogy észrevegyék a gondolkodásukban jelen levő holt tereket. Hogy miért? Mert a különféle háttérből származó barátaik, szomszédaik és kollégáik kapcsán megismerik más, tőlük eltérő embercsoportok ideáljait, félelmeit, szenvedélyeit és megoldási módjait. Személyesen tapasztalják, hogy az eltérő etnikai vagy akár csak hivatásbeli csoportba tartozó emberek mennyire mást értenek ugyanazon szavak és kifejezések alatt.

Egyetlen gyülekezet sem lehet mindenki számára egyformán megfelelő. Nincsen a szolgálatnak kultúrsemleges változata. A városi gyülekezetnek is el kell döntenie, mely csoportok értékeit szeretné megjeleníteni a gyakorlatában, s ebből következik, hogy más kulturális csoportok másképp fogják érteni és értékelni mindazt, amit közöl. Amint kiválasztjuk az igehirdetés nyelvét vagy a zenei stílust, az bizonyos emberek számára megkönnyíti a beilleszkedést, mások számára pedig megnehezíti.

Állandó kihívás a városi szolgálatot a lehető legszélesebb kör számára vonzóvá és a különböző kultúrák számára befogadóvá tennünk. Ennek egyik eszköze, ha a nyilvánosság előtt megjelenő vezetőségben látható a faji sokszínűség. Ha azt látjuk, hogy az „elöl álló” beszélő vagy a gyűlést vezető olyan, mint mi, akkor nehezen megfogható módon, de mégis azt érezzük, hogy itt bennünket szívesen látnak. A másik eszköz, ha sokat és odafigyeléssel hallgatjuk gyülekezetünk azon tagjait, akik úgy érzik, a közösség szolgálatában elhanyagolják őket. Végső soron meg kell barátkoznunk azzal, hogy a városi gyülekezeteket újra és újra az a kritika éri, hogy nincsenek tekintettel a faji érzékenységre. A nagyvárosi lelkészeknek együtt kell élniük azzal a tudattal, hogy nem képesek elérni mindazokat, akiket el kellene érniük. Ugyanakkor önként és örömmel vállalják a kihívást, hogy faji és kulturális szempontból sokszínű gyülekezetet építsenek. Az elkerülhetetlen kritikákat pedig egyszerűen elkönyvelik mint a városi szolgálattal természetszerűleg együtt járó terhelést.

3. Elkötelezettség a környékük és az igazságosság iránt. A városi környezet mérhetetlenül összetett. Még a felkapottabb környékek is, ahol sok értelmiségi él, lehetnek „polarizáltak”. Vagyis lehet, hogy a tehetős, drága házakban lakó, gyermekeiket magániskolákba járató és különféle társadalmi szervezetekhez, klubokhoz tartozó emberek mellett megtaláljuk az „árnyékszomszédságot”, amelyet szegénységben élő, rossz hírű iskolákba járó és önkormányzati lakásokban tengődő emberek alkotnak.

A városban szolgálóknak meg kell tanulniuk feltérképezni környékük szociológiai rajzolatát, és át kell látniuk annak összetettségét. Szenvedélyes szeretettel kell egyre mélyebben megismerniük helyi közösségüket. (A városi etnográfia, a városi demográfia és a várostervezés tudománya terén szerzett alapos képzés sokat segíthet a mai világban a gyülekezet laikus vezetőinek és munkatársainak.) De az igazán hűséges gyülekezetek nem pusztán abból a célból tanulmányozzák a környéküket, hogy jobban be tudjanak célozni különféle csoportokat, noha az evangéliumi misszió valóban az egyik cél. Hanem azért is, hogy alkalmasabb eszközökké váljanak környékük jólétének a munkálásában, hogy az biztonságosabb és élhetőbb legyen. Ez az egyik módja annak, hogy a Jeremiás 29 szellemében a város jólétén fáradozzunk.

A városi gyülekezetek arra készítik fel tagjaikat, hogy ne csupán fogyasztók legyenek az adott városban, hanem felebarátok.

A városi gyülekezetek arra készítik föl tagjaikat, hogy ne csupán fogyasztók legyenek az adott városban, hanem felebarátok. Amint láttuk, a városok vonzereje a fiatal értelmiségiek felé részben abban rejlik, hogy amolyan „vidámpark” gyanánt ezer és ezer szórakozási, illetve kulturális lehetőséget kínálnak. Ezért aztán számos újonnan betelepülő a városban csak azt a helyet látja, amely azért van, hogy ő jól érezhesse magát, karriert építhessen, barátokra találjon, akik majd a jövőben hasznára lehetnek. Úgy tervezik, hogy pár évig maradnak, aztán el fognak költözni. Másképp mondva, egyszerűen csak használják a várost, nem pedig szomszédként és felebarátként élnek benne (abban az értelemben, ahogyan Jézus ezt a kifejezést magyarázza az irgalmas samáriai példázatában a Lukács 10,25–37-ben).

A 20. század közepén Jane Jacobs megírta azóta klasszikussá vált The Death and Life of Great American Cities [Az amerikai nagyvárosok élete és halála] című könyvét. Jacobs gondolkodásában újszerű volt, hogy rámutatott az utcai élet jelentőségére a civil társadalom szempontjából. Megfigyelte, milyen alapvető jelentősége van a gazdasági életre, a biztonságra, az emberi kapcsolatok egészségére és az erős közösségi hálózat kialakulására nézve a gyalogosforgalomnak, az utcai életnek és annak, hogy egy adott városrészben vegyesen találunk lakó- és üzleti épületeket is (amely jelenségre a kertvárosban lakó, városba ingázók és – akkoriban – igen sok várostervező is negatívan tekintett). Jacobs a 20. század közepén az egyik legnagyobb ellenzője volt a nagyléptékű városépítési projekteknek, amelyek során végül egész városrészeket és az általa népszerűsített utcai életet teljesen lerombolták.

A következőket írja:

A városrészeket önmagukat kormányozó szervezeti egységekként nézve egyértelműen úgy látom, hogy csak háromféle környéknek van értelme: (1) a város mint egész; (2) az utcai környék; és (3) a nagy, csaknem városnyi méretű kerület (amely a nagyvárosok esetében legalább százezres lakosú).

E szomszédságok mindegyikének egymástól eltérő funkciója van, de a három bonyolult összefüggésrendszerben egészíti ki egymást.19

Jacobs kifejti, miért mondható, hogy ez a három egy-egy szomszédság, és hogy mi módon szükséges az itt lakók személyes részvétele ahhoz, hogy a város egészségesen működjön. Más szavakkal arról van szó, hogy ismernünk kell a szomszédainkat (az utcai szomszédságot), és valamelyest ismernünk kell lakóhelyünk tágabb környékét is (a kerületünket). De ez még önmagában nem elegendő. A „körzetpolitika” – amely a saját szomszédság érdekeit ellentétben látja a város más részeinek érdekével – egészségtelen és romboló. Tehát nagyon fontos, hogy a hívők és a keresztény szolgálattevők megtalálják a módját annak, hogyan lehetnének az egész város számára felebaráttá és szomszéddá, nem csak a közvetlen környezetük számára. Ha nem tartjuk szem előtt az egész nagyváros érdekeit, annak az lesz a következménye, hogy nem törődünk a város legszegényebb lakóival. Legalább ugyanilyen fontos, hogy a másik oldalon ne csak a nagyváros felé forduljunk a szolgálatunkkal, hanem tekintetbe vegyük szűkebb szomszédságunkat is. Ha ez nem történik meg, a gyülekezet ingázók csoportjává válik, amely képtelen arra, hogy megszólítsa a közvetlen környezetében élőket.

Fontos tehát, hogy a városi gyülekezetet a tágabb közösségben úgy ismerjék, amely elkötelezetten fáradozik a közvetlen és távolabbi szomszédság javáért. Minden szervezetnek és lakónak ilyen holisztikus elkötelezettséggel kell működnie ahhoz, hogy a várost élhetővé tegye. Azt a gyülekezetet, amely nem így végzi a szolgálatát, a város nyilvánossága a klikkesedés címkéjével bélyegzi meg (joggal).

4. A hit és a hivatás összehangolása. A hagyományos evangéliumi gyülekezetek hajlamosak egyoldalúan hangsúlyozni a személyes kegyességet, és nemigen segítik a hívőket abban, hogyan éljék meg és alkalmazzák keresztény hitüket a gyakorlatban a művészet, az üzleti és tudományos élet, valamint a politika világában.

Sok gyülekezet nem tudja, hogyan tanítványozza tagjait anélkül, hogy a rengeteg gyülekezeti programon való részvétellel ne vonódjanak ki teljesen a hétköznapi hivatásukból. Másképp fogalmazva, a keresztény tanítványságot úgy értelmezik, hogy az javarészt esti és hétvégi tevékenységekből áll.

A városban több hivatás is van, amely rengeteg időt és energiát igényel – mint például a divat és a média, a művészet és technológia, az üzleti és gazdasági élet vagy a politika és közigazgatás. Ezek jellemzően nem heti negyvenórás munkaidőt jelentenek. Az ember egész életét és minden gondolatát uralják, így a városi keresztények nap mint nap szembesülnek etikai és teológiai kérdésekkel a munkahelyükön. Éppen ezért szükséges, hogy a városi gyülekezetek az igehirdetés és más szolgálataik révén segítsenek tagjaiknak a saját hivatásukon belüli kapcsolatrendszerek építésében és a munkájuk kapcsán fölmerülő teológiai, etikai és gyakorlati kérdések végiggondolásában.

A személyes munkával kapcsolatos kérdéseken túl a hívőknek tágabb szemléletre is szükségük van ahhoz, hogy lássák, hogyan kapcsolódik össze a keresztény hit a kultúrával, és hogyan lehet hatással rá. Amint korábban kifejtettük, a nagyvárosok kultúraformáló inkubátorok, ezért az itt élő keresztényeknek különösen is szükségük van vezetésre abban, hogy hitük hogyan jelenhet meg a nyilvános térben. Erről bővebben az 5. („Részvétel a kultúrában”) és a 7. („Integratív szolgálat”) részben szóltunk.

5. Erőteljes hajlandóság a komplex evangelizációra. Kétféle gyülekezet képes evangelizáció nélkül is a növekedésre. Az egyik az etnikai alapon szervezett, amely bevándorlókból áll. Persze végezhetnek evangelizációt, mégis gyarapodhatnak megtérők nélkül is, mivel az új bevándorlók mindig igyekeznek kapcsolatot keresni a városban élő saját nemzetiségükkel. Az etnikai alapon szervezett gyülekezetek ezért az azonos nemzetiséghez és szubkultúrához tartozó emberek kötetlen „kultúrközpontjává” válnak. Növekednek azáltal, hogy új bevándorlók csatlakoznak hozzájuk. A másik csoportba azok a gyülekezetek tartoznak, amelyek a nyugati világ nagyvárosaiban egy-egy bizonyos – evangéliumi keresztényekből álló – „bevándorlószubkultúra” igényeinek felelnek meg az igehirdetés, a zenei stílus, a gyermekprogramok és más tevékenységek tekintetében. Korábban az Egyesült Államokban – a déli és közép-nyugati államokon kívül – egyszerűen nem létezett a „gyülekezetváltogatók vevőköre”. A városok újjáéledésének idején, az utóbbi tizenöt évben azonban megváltozott a helyzet. A városok elkezdtek vonzó célpontokká válni, ahová fiatal felnőttek érkeztek az ország minden részéről. A Redeemer Presbiterian Church példáján keresztül könnyen megérthetjük ezt a jelenséget.

A Redeemert az 1980-as évek végén, a városok hanyatlási korszakának lecsengésekor indítottuk Manhattanben. A bűnözés meglehetősen nagymértékű volt, a város lakossága folyamatosan csökkent. Nem volt jellemző, hogy keresztények New York Citybe költözzenek az ország más részeiből. A Redeemer életének első éveiben erőteljes és vonzó evangélizációs tevékenysége révén növekedett. A fiatal közösséget áthatotta egyfajta evangéliumi öntudat, így az első öt év során sok száz korábban nem hívő és gyülekezethez nem tartozó ember jutott hitre.

Az 1990-es évek közepére azonban megindult a városok újjáéledése, és azt tapasztaltuk, hogy egyre több keresztény hátterű fiatal felnőtt költözött a nagyvárosokba. Az évtized végére fölismertük és éltünk is a lehetőséggel, hogy a gyülekezet jelentősen növekedhet azáltal, hogy ezeket az embereket megszólítjuk és segítjük abban, hogy keresztény hitüket megéljék a város szolgálatában. Ez persze helyes és fontos, de leplezni tudja az evangelizáció hiányát is. Az evangelizáció nélküli gyülekezetnövekedés pedig végső soron nem szolgálja a város megszólítását. Fölismerve ezt a veszélyt gyülekezetünk újra elkötelezte magát az evangelizáció tüzének fellobbantására.

A nagyvárosi gyülekezetnek nemcsak elkötelezettnek kell lennie az evangelizáció mellett, de a városban annak komplexitását is föl kell vállalnia. Nincs „mindenkire egyformán jó” módszer vagy üzenet, amely minden városlakó felé egyaránt alkalmazható. Például lehetetlen, hogy egy londoni keresztény lelkész pontosan ugyanúgy hirdesse az evangéliumot egy skót ateistának, mint egy pakisztáni muszlimnak – noha könnyen lehet, hogy mindketten a lelkész közvetlen szomszédjában laknak. A nagyvárosi evangelizáció alapfeltétele annak alapos feltérképezése, hogy melyek a jelen lévő különböző kultúrák fő reménységei, félelmei, nézetei és a kereszténységgel szembeni ellenvetései. Ehhez egy sor kreatív megoldásra és eszközre van szükség, és persze nagy bátorságra.

6. Egyszerre vonzó és provokatív igehirdetés a városi emberek számára. Talán a legnagyobb kihívást az jelenti a városi környezetben szolgáló igehirdetőknek, hogy a hallgatóság soraiban sok szekularizált és nem hívő ember ül. Természetesen egy városi gyülekezet is lehet belterjes, de a városi élet dinamikája inkább vezet „lelki értelemben vegyes” gyülekezeti alkalmakhoz, amelyen nem hívők is részt vesznek. A városközpontokban lakók között több az egyedülálló, és nagyobb a valószínűsége, hogy egy egyedülálló keresztény elhívja egyedülálló nem hívő barátját a gyülekezetbe, mint hogy egy keresztény család hívjon el egy nem keresztény családot. Az egyedül élők autonóm döntéseket hoznak (anélkül, hogy másokkal előzetesen egyeztetniük kellene), jellemzően több időt töltenek az otthonukon kívül, és nyitottabbak új élményekre. Továbbá a városok nem „autós kultúrák”, hanem gyalogosak, így egyáltalán nem szokatlan jelenség, hogy valaki az utcán sétálva csak úgy kíváncsiságból bemegy a templomba. Végül, a városokba azért érkeznek az emberek, hogy „megcsinálják a szerencséjüket”. Odaköltözve többnyire kiszakadnak a tágabb család köréből, és hatalmas nyomás alá kerülnek. Ennek következtében a városi emberek sokszor lelki kereső üzemmódban vannak, és vágynak az emberi kapcsolatokra, a valahová tartozás érzésére.

A nagyvárosi igehirdető előtt az a feladat áll, hogy úgy hirdesse az igét, hogy az egyszerre legyen építő a hívők számára, ugyanakkor megszólítsa és evangelizálja a nem hívőket is. Erről – az evangelizáló istentiszteletről – bővebben a 23. fejezetben írunk. De itt nézzünk néhány alapelvet!

Először is, az igehirdetés erkölcsi útmutatásait egyedül Krisztusra és az ő művére alapozzuk (lásd az „Az ébresztő igehirdetés” című szakaszt a 6. fejezetben!). Mutassuk be, miért igaz, hogy csak akkor élhetünk úgy, ahogyan kell, ha hiszünk Krisztus megváltó művében, és megfelelően alkalmazzuk is az életünkre. Így a nem hívők minden héten hallják az evangéliumot, de közben a hívőket érintő kérdések is előkerülnek, és választ kapnak rájuk.

Másodszor, legyünk tekintettel a hallgatóság alapállására. Például ne feltételezzük, hogy minden jelenlévő számára tekintély a Biblia. Ha mondjuk egy állítást a Biblia alapján fogalmazunk meg, akkor fontos rámutatni, hogy más – általuk elfogadott – tekintély (például az empirikus tudomány) is egyetért a Bibliával azon a ponton. Használjuk föl az ilyen eseteket arra, hogy a Biblia iránti bizalom erősödjön. Fogalmazhatunk például így: „Láthatjuk, hogy a Biblia már évszázadokkal ezelőtt ezt és ezt írta, amit a mai tudomány is igazol.” Ez meggyőzi a hallgatókat az adott állítás igazáról, így aztán léphetünk is tovább. Az igehirdetés végén természetesen Isten igéjére hivatkozunk, de az igehirdetés első szakaszaiban nyerjük meg a nem hívőket azzal, hogy a Biblia megbízhatóságával kapcsolatos kételyeikre tisztelettel tekintünk.

Harmadszor, helyezzünk el az igehirdetésben „apologetikus fülszövegeket”. Törekedjünk arra, hogy az igehirdetés – mondjuk – három vázlatpontjából az egyiket kifejezetten a nem hívők kételyeire és kérdéseire szánjuk. Tartsuk mindig szem előtt a keresztény hittel szembeni tíz legáltalánosabb ellenvetést! Az esetek többségében a textus valami módon érinti ezeket. A kereszténységgel kapcsolatos jellegzetes kételyeket mindig tisztelettel kezeljük! Júdás apostol emlékeztet bennünket arra, hogy „könyörüljetek azokon, akik kételkednek” (Júd 22). Soha ne keltsük azt a benyomást, hogy „minden értelmes ember egyetért velünk”. Ne féljünk ilyeneket mondani: „Tudom, hogy ez a keresztény tanítás esetleg igen megdöbbentőnek tűnik, de gondoljuk csak végig, hogy...”

Negyedszer, szólítsunk meg különféle csoportokat célzottan, így jelezve, hogy tudjuk, hogy jelen vannak. Mintegy párbeszédet folytatva velük, például: „Ha elkötelezett Krisztus-hívő vagy, akkor talán most ezt és ezt gondolod – de az ige válaszol erre a félelemre.” Vagy: „Ha nem hiszel vagy nem vagy biztos benne, miben is hiszel, akkor bizonyára azt gondolod most, hogy ez az állítás igen szűk látókörű – ám a textus éppen erről szól.”

Ötödször, ügyeljünk a stílusra. A New York Cityben élő szekuláris fiatalok rögtön megérzik a mesterkéltség leghalványabb jeleit is. Minden, ami túlpolírozott, túlkontrollált vagy gépies, azt az érzést kelti bennük, hogy manipulálják őket. Ha az igehirdető a nemek tekintetében noninkluzív nyelvezetet használ (az angol nyelv megkülönbözteti a nemeket – a ford.), cinikus megjegyzéseket tesz más vallásokra, a stílusa, hanghordozása erőltetett vagy hiteltelen, vagy ha bennfentes, kánaáni nyelven beszél, azonnal kikapcsolnak. És különösen is megviseli őket, ha a lelkész kiabál. Az az igehirdetési stílus, amely az ország más vidékein szenvedélyesnek hat, a város bizonyos szubkultúráiban veszélyes kirohanásnak tűnik.

Hatodszor, mutassuk meg, hogy otthonosan mozgunk azokban a könyvekben, magazinokban, blogokban, filmekben és színdarabokban, amelyeket a hallgatóságunk ismer, és osztozunk a mindennapos élményeikben. Utaljunk ezekre és értelmezzük mindet a Szentírás fényében. Persze fontos, hogy a vélemények teljes spektrumát megismerjük olvasmányaink és élményeink során. Az az igazán városi hozzáállás, ha ismerjük, tiszteljük és alaposan fel is dolgozzuk az emberi vélemények széles körét. A New Yorkban töltött első éveim során a következő folyóiratok rendszeres olvasója voltam: The New Yorker (kifinomultan szekuláris), The Atlantic (eklektikus), The Nation (az idősebb korosztálynak szánt, szekuláris baloldali), The Weekly Standard (konzervatív, ugyanakkor tudományos igényű), Utne Reader (New Age-vonulatú alternatív), Wired (szilícium-völgyi libertáriánus), First Things (konzervatív katolikus). Olvasás közben elképzelem, milyen lenne a szerzővel dialógust folytatni a kereszténységről. A különféle folyóiratok olvasása közben szinte minden alkalommal nyertem valamilyen ötletet az igehirdetéseimhez.

7. Elkötelezettség a művészet és a kreativitás iránt. A népszámlálási adatok szerint az Egyesült Államokban 1970 és 1990 között a magukat „művészként” definiáló emberek száma 737 ezerről 1,7 millióra, több mint kétszeresére nőtt. 1990 óta a művészek száma további 16 százalékkal, csaknem kétmillióra nőtt. A hivatásos művészek messze nagyobb arányban élnek nagyvárosokban, ezért a városban sokkal többre értékelik a művészetet, mint nem városi környezetben, ahol jellemzően kevés figyelmet kapnak. A nagyvárosi gyülekezeteknek tisztában kell lenniük ezzel. Először is, az istentiszteletük és más szolgálataik során magas művészi mércével kell dolgozniuk.

Ha lejjebb szállítjuk a mércét, úgy az átlagos városlakó számára – akit mindenhol magas színvonalú művészet vesz körül, még az utcán is, ahol tehetséges művészek alkotnak, énekelnek – a gyülekezetünk kulturálisan idegennek fog tűnni.

Jézus kegyelemből elveszítette a régi várost, hogy mi az eljövendő város polgárai lehessünk, és sóvá és világossággá tett bennünket a jelenvaló városban.

Másodszor, a városi gyülekezeteknek nem szabad csupán úgy tekinteniük a művészekre, mint akik adottságai jól használhatók. Úgy kell fogadniuk őket, mint társakat az istendicsőítésben és az ige hallgatásában. Azt kell éreztetniük velük, hogy nem csupán a tevékenységük, hanem a puszta jelenlétük miatt is értékesek. Ennek sokféle módja van. Az egyik, ha megfelelően érzékenyek vagyunk a saját régiónk vagy városunk művészettörténetére (például Nashville egy zenészközpont; New Englandben és a Közép-Nyugaton sok írót találunk; Új-Mexikó a képzőművészetek egyik fellegvára). Szánjunk időt arra, hogy meghallgassuk a gyülekezetünkbe járó művészeket és zenészeket, hogy jobban értsük a helyi művészközösséget és alkotómunkájuk folyamatait. Amennyire csak lehet, igyekezzünk a helyi művészekkel együtt dolgozni, ne pedig nagy távolságokra utazzunk egy-egy koncertre vagy kiállításra, hogy valamelyik kedvenc művészünk munkáját megtekintsük. Ha pedig élünk a művészek tehetségével, akkor fogadjuk el a tanácsukat a zene és a művészet alkalmazását illetően, és ne csak utasításokat adjunk számukra.

Isten a saját céljaira adta nekünk a várost, és noha a bűn ezt eltorzította, mégis fontos, hogy az evangélium erejét felhasználva gyógyítsuk a megtört városokat. Jézus maga is a nagyvárosba ment, és „a [város]kapun kívül szenvedett” (Zsid 13,12), amely az elhagyatottság egyik bibliai metaforája. Jézus kegyelemből elveszítette a régi várost, hogy mi az eljövendő város polgárai lehessünk (Zsid 11,10; 12,22), és sóvá és világossággá tett bennünket a jelenvaló városban (Mt 5,13–16).

Ezért tehát Isten egész népét arra biztatjuk, hogy ismerje föl és fogadja szeretettel a városok stratégiai fontosságú intenzitását – és engedjen annak a sürgető hívásnak, hogy a városban és a városért éljen a világ minden táján. A városvízió fölismeri Istennek a teremtésben a város számára adott küldetését, és arra hívja Isten népét, hogy legyen Isten városa az emberi városban.

Jegyzetek

1. Ezzel Francis A. Schaeffer egy igehirdetésére utalok, amelynek címe: „No Little People, No Little Places” in uő: No Little People: Sixteen Sermons for the Twentieth Century (Downers Grove, Ill.: InterVarsity, 1974); lásd www.sbts.edu/resources/files/2010/02/sbjt_062_schaeffer.pdf (letöltés: 2018. július 10.).

2. Köszönet Richard Coekinnak, hogy meggyőzött erről.

3. Edward Glaeser: The Triumph of the City: How Our Greatest Invention Makes Us Richer, Smarter, Greener, Healthier, and Happier (New York: Penguin, 2011), 36. old.

4. Uo.

5. Egy alapos, ugyanakkor igencsak gyakorlatias tanulmány ezzel kapcsolatban Edward L. Glaeser könyve: Cities, Agglomeration, and Spatial Equilibrium (New York: Oxford University Press, 2008).

6. Uo., 1. old.

7. Lásd Elizabeth Currid: „How Art and Culture Happen in New York: Implications for Urban Economic Development”, Journal of the American Planning Association 73/4 (2007. ősz), 454–467. old.

8. Uo., 454. old.

9. Uo.

10. Ryan Avent: The Gated City: How America Made Its Most Productive Places Ever Less Accessible (Amazon Digital Services. Kindle Single, 2011).

11. Glaeser: The Triumph of the City, 35. old.

12. Valaki fölhívta a figyelmemet arra, hogy amikor Isten megdorgálja Jónást azért, mert nem „szereti a várost” úgy, mint Isten (Jón 4,10–11), akkor igazából a városban élő emberek iránti szeretetre hívja őt, nem pedig arra, hogy a „városi életet” vagy magát a várost mint társadalmi rendszert szeresse. És ez kétségtelenül igaz a jónási textusra nézve. Ugyanakkor amint „A városban feszülő ellentmondások” című fejezetben bemutattuk, a Biblia igenis pozitív szociális képződménynek tekinti a várost, és sok bibliatudós (pl. Henri Blocher, Meredith Kline) egyenesen azt állítja, hogy a Biblia szerint a város kifejezetten Isten teremtménye. A gyakorlat oldaláról nézve, ha a keresztények szeretnének gyümölcsöző szolgálatot végezni a városban, akkor legalábbis pozitív szemlélettel kell tekinteniük a városi életben rejlő erősségekre, előnyökre, amelyeket a könyvnek ebben a részében bemutattunk.

13. Wendell Berry: Citizenship Papers (Berkeley, Calif.: Counterpoint, 2004), 116. old.

14. Jane Jacobs: The Death and Life of Great American Cities (New York: Vintage, 1961). (Magyarul megjelent egy rövid tanulmányként: Jane Jacobs: „Az amerikai nagyvárosok élete és halála” in Városszociológia [Budapest: Közgazd. és Jogi K., 1973], 368–389. old.)

15. Mark T. Mitchell: „Wendell Berry and the New Urbanism: Agrarian Remedies, Urban Prospects”, Front Porch Republic (2011. március 20.), www.frontporchrepublic.com/2011/03/wen dell-berrys-new-urbanism-agrarian-remedies-urban-prospects/ (letöltés: 2018. július 12.).

16. Kitárulkozás: a világvárosokban végzett gyülekezetplántálás az egyik legfőbb szívügyem. Ez áll a gyülekezetünkhöz kötődő világmissziós iroda, a Redeemer City to City fókuszában (lásd www.redeemercitytocity.com).

17. Glaeser: The Triumph of the City, 126. old. Lásd még 259. old., ahol Glaeser alapos kritika alá veszi Richard Floria azon nézetét, mely szerint a városok felvirágzásához arra van szükség, hogy vonzóvá váljanak a trendi fiatalok, a művészek, az avantgárd és mindenféle alternatív életstílust kedvelők számára. Glaeser ezzel szemben úgy véli, a nagyvárosoknak sokkal inkább az „alapvető közösségi szolgáltatásokra” kell koncentrálniuk, nevezetesen a közbiztonságra, a jó iskolákra stb.

18. Lásd Edmund Clowney: The Church (Downers Grove, Ill.: InterVarsity, 1995).

19. Jacobs: The Death and Life of Great American Cities, 117. old.

„Minden gyülekezetnek a saját városában kell szolgálnia, és szolgálhat is – legyen az a város egy metropolisz, egyetemi kisváros vagy éppen falu.”

Harmat, 2019, 528 oldal

„A városok leginkább egy baráti körhöz hasonlítanak: nem az számít igazán, hogy mit csinálunk, fontosabb, hogy együtt tesszük.”

„A saját lelki növekedésünk és jólétünk szempontjából lehet, hogy nekünk nagyobb szükségünk van a városra, mint amennyire a városnak szüksége van ránk.”

„Ha a keresztények hatékonyak akarnak lenni a városi szolgálatban, akkor szeretniük kell a várost, ez lényegi kérdés. Fontos, hogy szeressék a városi életet, és dinamizálja őket ez az életforma.”

„Teológiai szempontból egyáltalán nem helyes úgy gondolni a vidékre, mintha az természetszerűleg közelebb állna Istenhez.”

Szemtől szemben

A University of Michigan két kutatója azt a feladatot adta több hatfős csoportnak, hogy egy bizonyos játékot – adott szabályok szerint – csapatként játsszanak. Majd némely csoportnak tízpercnyi időt adtak arra, hogy a játék megkezdése előtt szemtől szemben egymással megbeszélhessék a stratégiát. Más csoportoknak harminc percet adtak, de csak digitális eszköz révén léphettek kapcsolatba egymással. Azok a csoportok, amelyek csak digitális csatornán kommunikálhattak a játék előtt, sokkal rosszabbul teljesítettek a játék során. Ez és más kísérletek vezettek arra a felismerésre, hogy a „szemtől szemben, személyesen történő kapcsolat sokkal nagyobb bizalmat, előzékenységet és kooperációt eredményez, mint a kapcsolattartás bármilyen más formája”.11 Igazából a józan ész is azt mondatja velünk, hogy általában azoknak a szintjéhez igazodjunk, akik a közvetlen közelünkben vannak.

„Nem elég, ha a keresztények egy olyan kultúrát alkotnak, amely pusztán „ellentéte” a város értékrendjének. A hitünk és életünk révén mozgósítható minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy áldozat árán is szolgáljuk az egész várost, főleg a szegényeket.”

„Saját kultúránk többnyire láthatatlan számunkra. Ezért néha felér egy megvilágosodással, ha valaki egy időre elhagyja megszokott emberi közösségét, és egy nagyon más kulturális közegben él.”

„Egyetlen gyülekezet sem lehet mindenki számára egyformán megfelelő. Nincsen a szolgálatnak kultúrsemleges változata.”

„A városban szolgálóknak meg kell tanulniuk feltérképezni környékük szociológiai rajzolatát, és át kell látniuk annak összetettségét. Szenvedélyes szeretettel kell egyre mélyebben megismerniük helyi közösségüket.”

Wendell Berry és a „vidékies gondolkodás”

Sokan emlegetik Wendell Berry esszéírót mint aki a modern mezőgazdászok vezéregyénisége, s látszólag erőteljesen érvel a falusi élet mellett a városi ellenében. Berry valóban méltatja a tanyasi és falusi életet, mégis azt mondja, hogy a „vidékies gondolkodás” lényege, hogy a legfőbb értéket annak tulajdonítja, ami helyi:

A vidékies gondolkodás... helyi gondolkodás. Egészen személyesen kell ismerni minden helyi növényt és állatot, a helyi földeket; tudni kell, hogy ott helyben mi történhet és mi nem, mik a lehetőségek és a veszélyek. Mindenestől a sajátos helyi történetektől függ és azokhoz ragaszkodik.13

Azzal folytatja, hogy a vidékies gondolkodás (1) a munkát nem az alapján értékeli, hogy mennyi pénzt hoz, hanem hogy mennyiben járul hozzá az ember életéhez; (2) az olyan munkát értékeli, amely konkrét, tartós és hasznos dolgokat hoz létre; (3) sajátja az alázatosság, nem törekszik növekedésre és gazdagságra; és (4) elkötelezett egy adott hely mellett egy egész életen át, és munkáját, pihenését, családi életét egyazon helyen éli meg, egy mély, hosszú távú, helyi, személyes kapcsolatrendszerben. Berry ezzel szembeállítja az „iparosodott gondolkodást”, amelyet önteltség jellemez, és amely nem képes elfogadni és tisztelni a természetet és a korlátokat. Ezért válik kapzsivá és mindent kizsigerelővé.

Ez azt jelenti – szerintem –, hogy egy „vidékies” gondolkodású ember nagyon is jól megtalálja a helyét a városban. Érdemes Berry gondolatait egybevetni Jane Jacobs korszakalkotó művével (The Death and Life of the Great American Cities) [Az amerikai nagyvárosok élete és halála]. Jacobs – Berryhez hasonlóan – elkötelezett híve volt a szomszédságnak, – vagyis annak a helyi közösségi egységnek, amelyben a környéken élők személyesen ismerik egymást, rendszeres kapcsolatban állnak egymással, és amelyben az emberek a saját érdekeiket a környékbeliekéhez igazítják.

Jacobs ezt úgy mondja, hogy „rajta tartani szemünket az utcán”. Vagyis – mint mondja – azok, akik sajátjukénak érzik a közvetlen környezetüket, sokkal elkötelezettebbek a közjó iránt, és odafigyelnek arra, mi történik a környékükön, illetve közbe is lépnek, ha ez szükséges. Mind a városi szomszédság, mind a kisebb települések jellemzője a vegyes funkciójú környezet, amelyben lakóhelyek, üzletek, egyéb szolgáltatások, iskolák és minden más gyalog elérhető távolságban megtalálható, és ez emberibb léptékű helyi ökonómiai egységet eredményez.

Jacobs könyvében kritikusan szól az 1960-as években végbement „külvárosiasodás” jelenségéről, amelynek során a várostervezők lerombolták a helyi szomszédságokat, és helyette óriási homogén, egyfunkciójú területeket alakítottak ki a kiskereskedések, az üzleti irodák és lakások számára. A mai új urbanizmus ismét előnyben részesíti azokat a kisléptékű, gyalog bejárható, vegyes funkciójú elrendezéseket, amelyekről Jacobs ír. Mark Mitchell politikaelméleti tudós írja az alábbi érdekes gondolatokat:

Az egészséges közösségek – végső soron – akkor jönnek létre, ha az egyes emberek elkötelezettek a környékük és a körülöttük élő emberek mellett. Ez azt jelenti, hogy hosszabb távon is hajlandóak fáradozni azon, hogy a helyet otthonossá tegyék, valamint felvállalják a kötelezettségeket, és élvezik az áldásokat, amelyek velejárói annak, hogy valaki egy helyi közösség tagja. Ezek a jó dolgok nem kizárólag a vidéki környezetre jellemzők. Megvalósulhatnak és meg is valósulnak kis- és nagyvárosi helyzetben is.15

„Fontos tehát, hogy a városi gyülekezetet a tágabb közösségben úgy ismerjék, amely elkötelezetten fáradozik a közvetlen és távolabbi szomszédság javáért.”

„Nincs »mindenkire egyformán jó« módszer vagy üzenet, amely minden városlakó felé egyaránt alkalmazható.”

„Törekedjünk arra, hogy az igehirdetés – mondjuk – három vázlatpontjából az egyiket kifejezetten a nem hívők kételyeire és kérdéseire szánjuk.”

„Isten a saját céljaira adta nekünk a várost, és noha a bűn ezt eltorzította, mégis fontos, hogy az evangélium erejét felhasználva gyógyítsuk a megtört városokat.”

GYAKORLATI TEOLÓGIA

„Jól látható tehát, hogy gyülekezetünk – ha úgy tetszik – ebbe a „profilba” illeszkedik bele, így e kérdőív adataiból akár országos tendenciára is következtethetünk a közösségünket illetően.”

„Mindemellett kiemelném még az apai szeretet és figyelem hiányát a gyermekkorban, mert a válaszadók nagy része arról számolt be, hogy édesapja ritkán fejezte ki felé szeretetét, vagy igen kevés időt töltött otthon a családjával.”

„Borzasztó volt látni azt is, hogy legkorábban 8–9 éves korukban veszítették el az ártatlanságukat néhányan, ami orvos-biológiai nézőpontból is szélsőséges adat, hiszen ez még a pubertás kor előtt található, amikor a másodlagos nemi jellegek még nem fejlődtek ki igazán.”

„Azok közül, akik az esküvőjük előtt veszítették el a szüzességüket, a többség már megbánta döntését, és ma már máshogy döntene.”

„A legtöbb fiatal hosszú távban gondolkodik, mikor belemegy egy kapcsolatba, de manapság már egy-két évet is hosszú távú kapcsolatnak neveznek.”

„A kérdőívből az is kiderül, hogy főleg a római katolikus hátterű fiatalok vágynak igazán nemi kapcsolatra már a házasság előtt is, illetve főleg ők élnek pornográf tartalmú képekkel és videókkal.”

„Ismételten érdemes tehát azon elgondolkodni, hogy mennyire nagy befolyással bír a szexuális felvilágosítás a fiatalok egészséges szexualitáshoz való kialakításában, és mennyire nem mindegy, hogy ki fogja elvégezni azt!”

„A szeretet kimutatásában az apák elég nagy szórást mutatnak. Vannak, akik ezt jól gyakorolják, de akadnak szép számmal olyanok is, akiknek ez egyáltalán nem megy vagy nem is jut az eszükbe.”

„Szükségesnek tartanám, hogy gyülekezeteinkben vagy azok hatóköréhez tartozó rétegekben (családok, más csoportok) különféle felkészítő és megerősítő tanfolyamokat, kurzusokat tartsunk a kiegyensúlyozott párkapcsolat és biblikus szexualitás témákban.”

„Fontos lenne nekünk, keresztényeknek is felvállalnunk a szexuális felvilágosítás szerepét! A tanításban és a hittanoktatásban, valamint az igehirdetésekben is nyíltabban kellene beszélni ezekről a témákról. ”

A szerző sok grafikont mellékelt ehhez az íráshoz. Lapunk terjedelme viszont nem teszi lehetővé, hogy minden grafikont jól olvasható méretben jelentessünk meg. Ezért ez a cikk elérhető a szolgatars.hu weboldalon külön bejegyzésként is, ahol olvasható méretben lehet tanulmányozni ezeket.

(A szerk.)

Selmeczi Ottilia

Veszélyek és védelem az intimitás területén

3. rész

Dolgozatom utolsó fejezetében az intimitást fenyegető veszélyekről és annak védelméről írok. A második fejezetben az intimitást érintő problémákkal foglalkoztam, amelyek egyben veszélyforrások is. Bár munkám egészén végigvonul ez a gondolat, fontosnak tartom egy külön fejezetben felhívni a figyelmet néhány fenyegető tendenciára és arra, hogy ezeket nem nézhetjük tétlenül. Először lássuk, hogy a ma embere mit gondol erről a kérdéskörről.

A kérdőívben megfogalmazott veszélyek

Kutatásomban a következő kérdést tettem fel: „Mi az, ami az intimitást veszélyezteti ön szerint?” 92 válaszadó nyilatkozott ebben a kérdésben.[1] Sok esetben ugyanazt nevezték meg veszélynek, mint problémának. Úgymint az önzés, a figyelmetlenség, a szeretethiány, az odaadás hiánya, a hely és idő hiánya, a bizalom hiánya, az önismeret hiánya, az öregedés, az elhidegülés, a stressz, a bűn és szégyen, az irreleváns elvárások. A problémák mellett egyéb veszélyeket is megjelölnek a válaszadók. Néhányan a tisztelet meg nem adását, az érdektelenséget, a felszínességet említik. Mások szerint a titkolózás jelent komoly veszélyt az intimitásra. A kommunikáció megtagadása, a rosszkedv, az elcsábulás, a hűtlenség, a rossz prioritások, az ítélkezés, a csalások és az összhang hiánya is említésre kerül. Többen a rossz kommunikációt emelik ki, illetve a negatív kritikát. Néhányan mások beavatását jelölték meg: „Ha túl sok embert vonunk be egyszerre, vagyis túlságosan, gátlástalanul kiadjuk magunkat bárkinek.” A hazugságot is reális veszélynek vélik. Egy viccesnek hangzó, de bizonyára a megfogalmazója részére komoly veszélyt jelentő tényező: „A gondolatolvasás és az azon való előre megsértődés.” Egy 20–25 év közötti, 6–15 éve keresztény házasember határozott véleménye (amit más is megjelölt) a következő: „A mai világban ennek a legnagyobb veszélyeztető forrása a pornó. Mind a társunkkal, mind az Istennel megélt kapcsolatban.” Mások az elhallgatást emelték ki: „Vágyak elhallgatása, kételyek elhallgatása. Szótlan hibáztatás.” „Az elhallgatott problémák.” A meghallgatás elutasítása, az agresszív viszonyulás, a félelem, a betegségek, az egzisztenciális problémák, a meg nem értés, a hűtlenség, a sebzettség, a hajszoltság, a média világának való behódolás, a nem megfelelő lelkiállapot, a depresszió, a másik igényeire való oda nem figyelés, a kétségek, a megfelelési vágy, a távolságtartás, a tv, az okostelefon, az internet, a kártyák, az igazolványok, a kisajátítás és a leuralás, a dicséret hiánya, az intolerancia, a rengeteg munka, a nemtörődömség, az eltérő érdeklődés, az erőszakosság, a rengeteg hazugság a médiában, az akarás, hogy „jobb legyen” – meg vannak nevezve mint veszélyforrások az intimitásra. „Pótszerek, amik mintha megadnák azt, amit csak a társam adhat.” „Ha a kapcsolatnál fontosabbak lesznek a »dolgok«.” Kevesen vannak, akik összekötik a veszélyeket a szellemvilággal és az Istennel való kapcsolat kérdéskörével. Egyesek az ördögöt, valaki pedig „a földi élet dolgaira való túlzott figyelést a mennyeiek helyett” jelöli meg veszélyként. Egy 31–45 év közötti, 6–15 éve hívő keresztény házas nő szerint az intimitást az veszélyezteti: „Ha nincs rendezett kapcsolatunk Istennel és egymással.” „Ha nem fogadjuk el a megváltást” – véli egy másik válaszadó. A 92 nyilatkozó közül egyetlen írta azt, hogy az intimitást semmi sem veszélyezteti. Vajon ezt komolyan gondolja?

A mintában mindössze 92 válaszadó véleménye jelenik meg, de jól láthatók a XXI. század társadalmi hatásai. Az erkölcstelenség, a társas kapcsolatok problémái, a széthulló családok, a rohanó életmód, az internet és a virtuális világ – csak néhány abból a sok száz hatásból, amelyek világszerte megtépázzák az intimitást az emberi kapcsolatokban. Vajon hogyan védekezünk ez ellen? Természetesen erre is kíváncsi voltam.

A kérdőívben megfogalmazott védekezési módok

Az intimitás védelmére irányuló kérdésemre („Minden elveszik, amire nem vigyázunk. Ön mi módon próbálja megőrizni intimitását Istennel, illetve a társával?”) 89 válasz érkezett.[2] Ebből 1 nyilatkozó „sehogy” sem próbálja megőrizni kapcsolatában az intimitást. Többen megfogalmazzák, és válaszaikból is kicseng, hogy az intimitást védeni kell. „Mint egy virágot ápolom. Mindenért küzdeni kell, nem megy magától.” Ehhez céltudatosság, odaszánás és engedelmesség kell. Fontos a tudatos tervezés, időbeosztás. Az Istennel és a társukkal megélt intimitás területén a közösen eltöltött időt, a minőségi időt, a folyamatos kommunikációt, a kapcsolattartást és a kapcsolat ápolását jelölik meg védekezésként a válaszadók. Egy 20–25 év közötti, egyedülálló, 6–15 éve keresztény hitét gyakorló fiatalember kulcsfontosságú dolgot fogalmaz meg, a másik boldoggá tételét: „És mindkettőjükre igaz az (értsd: Isten és az illető menyasszonya[3]), hogy folyamatosan, tudatosan keresem annak a módját, hogyan tehetem őket boldoggá.”

Az Istennel való intimitás védelméről nyilatkozók egyhangú válasza a rendszeres imádság, csendesség megtartása. Egy 46–60 év közötti házasságban élő, 16–30 éve keresztény nő így nyilatkozik: „Ha csak tehetem, énekelek, magasztalom, dicsérem őt. Imádkozom nyelveken. Olvasom az Igét, és elrejtem a szívembe, magamhoz veszem.”

A társkapcsolatban megélt intimitás védelmében sokan fontosnak tartják az őszinteséget, a tisztelet megadását. Egyesek a személyes tér tiszteletben tartását, mások a kizárólagosságot határozzák meg: „Senki mással nem osztom meg.” Néhányan a konfliktusok időben történő lerendezését, a bizalmat, a ragaszkodást és az önzetlenséget emelik ki. A házasságon belüli intimitás megőrzésének érdekében a rendszeres szexuális együttlétet, a testi kontaktust 4 nyilatkozó emelte ki. „Akkor is szerelmeskedek, ha legszívesebben soha többé. (Mint a legtöbb kisgyermekes anyuka hallomásom szerint. Engem szerencsére figyelmeztetett egy tapasztaltabb barátnőm. Ha a férj megkapja otthon, amire szüksége van – hiszen a hormonok benne szüntelenül tombolnak –, akkor nem megy »félre«. Sok házasság bukott meg a nők ezen »lustasága« miatt)” – vélekedik egy 31–45 év közötti, férjezett zsidó asszony, aki 6–15 éve gyakorolja hitét. Egy 46–60 éves, 16–30 éve keresztény házas asszony nagyon őszintén leírja: „Amennyiben a szexualitással azonosítjuk az intimitást, ez egy nehéz kérdés. Az öregedéssel a szexuális vágy csökken, az én esetemben lassan a 0 felé közelít. Nem tudom, mit tehetnék ellene.”

Figyelembe véve, hogy a válaszadók magas százaléka hívő kereszténynek vallja magát, elszomorít, hogy csupán 4 ember látja úgy, hogy az Istennel ápolt kapcsolat és a közös bibliaolvasás védelmet jelent a házasságára. Egy 30–45 éves házas férfi, aki 16–30 éve jár hitben, így fogalmazza meg: „Az élet is gondoskodik erről. Amúgy gyülekezetbe járunk rendszeresen az egész családdal, házashétvégén veszünk részt. Úgy kell gondozni mind a kettőt, mint egy kertet, mert különben fölveri a gaz.” Ugyanebbe a korcsoportba tartozó hölgy a „családi imát” emeli ki.

A kérdőív feldolgozásának összegzése

A kérdéskör sajnos nem tárgyalható mélyebben dolgozatom keretein belül. A válaszokat átolvasva levonható a következtetés, hogy az Istennel és a társunkkal megélt intimitást ápolni kell. Kiemelten figyelnünk kell erre, nem hivatkozhatunk kifogásokra. Ami adatik (idő és körülmények), azokban keressük meg a lehetőségeket, hogy kifejezhessük Isten és a társunk felé: ő maga és a vele megélt intimitás fontosak. Meggyőződésem, hogy a közös Istenre figyelés, a bibliaolvasás és imádkozás alapvetőek a kapcsolatainkban. Védőburokként veszik körül a házasságainkat és a családjainkat.

Az intimitást fenyegető modern eszközök

Miként korábban említettem, felhívom a figyelmet olyan tendenciákra és eszközökre is, amelyek súlyosan fenyegetik az intimitást. Nemcsak a jelenlegi, már meglévő házasságokat, de a következő generációk jövőbeni társkapcsolatait is veszélyeztetik.

Mindennapjainkat meghatározza a különféle közösségi oldalak (Facebook, Twitter, Instagram stb.) használata. Az okostelefonok és az internet fiataljaink életének minden területét átformálják: társadalmi kapcsolataiktól a lelki egészségükig.

A videojátékok szociálisan elszigetelik az egyént, így a való életben a következő generációk társas készségei nem alakulnak ki kellő mértékben, illetve azok továbbfejlesztésére sem éreznek késztetést.[4] Az intimitást sokan képtelenek megtanulni, mert a közösségi oldalakon minden a nyilvánosság előtt történik, és az intimitáshoz szükséges szemérem ott egyszerűen nem létezik. A leírt jelenségeket nem hagyhatjuk figyelmen kívül, továbbá gyermekeink védelme a mi felelősségünk.

Tinder és társaik

A technológiai vívmányok hatnak az életünkre, a párkapcsolatainkra is. Az internet és a mobiltelefon óriási előretörést, lehetőségeket biztosít a társkeresés területén. Világszerte sok millió felhasználója van a Tinder nevű applikációnak.[5] Az alkalmazás telepítése ingyenes, és pár másodperc elteltével több ezer felhasználó fényképét nézegethetjük. „A Tinder szemérmetlenül a külső értékekre helyezi a hangsúlyt, és egészen nyilvánvaló, hogy a regisztráltak jelentős része nem az örök szerelmet, hanem csak szexet keres, de minél gyorsabban. Persze ez az app sem fog mindenkit azonnal ágyba bújtatni (sokakat pedig soha), de kétségtelen, hogy rég került ilyen jó eszköz azok kezébe, akik a fárasztó és megaláztatásokkal teli élő akciózás helyett inkább a virtuális ismerkedést preferálják.”[6] A cikk írója „az ágyba bújásról” és egy „jó eszközről” beszél, az udvarlást és ismerkedést pedig „fárasztó akciózáshoz” hasonlítja. Mégis mindenki bensőséges kapcsolatra vágyik. A probléma és a veszély itt, hogy igazi kapcsolatokat szinte képtelenek kiépíteni az emberek. A Tinder korában nagyon nehéz fenntartani egy komoly társkapcsolatot azoknak, akik életformaként művelik a netes randizást. Amikor két kattintással lehet új szexpartnert találni, és az izgalmat mindig az „újdonság varázsa” jelenti. A Tinderhez hasonlóan közkedvelt app a Love and Producer.[7] Egy animációs játék, amelyben négy szívtipróval lehet randizni egyszerre. Ezt fiatal lányok milliói naponta játsszák.

Pornó mobilon

Az intimitást fenyegető veszélyként a pornót is megnevezik néhányan. „A pornó aprópénzre váltja a szexet, és elijeszti a férfiakat a meghittségtől és a valódi, bensőséges együttlétektől” – állapítja meg Zimbardo.[8] A szociálpszichológus kutatásában sok fiatal férfi számolt be arról, hogy a pornóból tanulja meg a legtöbbet a szexualitásról. Annak hatására torz vagy irreális kép alakul ki benne a szexualitás és a párkapcsolat viszonyáról. „Sokan közülük idegenkednek, sőt szoronganak a valódi szextől, mivel ennek az élménynek a megéléséhez kommunikációs készség és testük részvétele szükséges.”[9] A rendelkezésre álló szakirodalomból az egyik így ír a mobiltelefon és a pornó kapcsolatáról: „Az emberek egyre inkább függnek az okostelefonoktól. Napjainkra olyan tevékenységek is egyre inkább átcsúsztak az eszközre, mint például a pornófilmnézés. Olyannyira előrehaladott a folyamat, hogy 2017-ben gyakorlatilag három felnőtt tartalmú videóból kettőt már mobilon néztek meg. Míg 2013-ban csak a felhasználók 45 százaléka nézte okostelefonon a videókat, addig 2017-re ez az arány 67 százalékra emelkedett. Ez két tényezőnek köszönhető. Egyfelől általánosságban elmondható az, hogy az emberek egyre nagyobb hányadának van már okostelefonja, míg ezzel párhuzamosan zajlik az internetes közösség forradalma is. Ezalatt azt értik, hogy van egymilliárd ember a világ szegényebb régióiban, akik gyakorlatilag analfabéták, azonban most ők is elkezdték az okoseszközöket használni. Nekik korábban számítógépük sem volt. Érdekesség, hogy az oldal összevetette az itt kapott arányokat a globális internetfelhasználási szokásokkal, és arra a megállapításra jutott, hogy a pornónézési szokások erősen tükrözik az általános trendeket, sőt, jól előrejelzik azokat.”[10]

1. A digitális szerelem iparága (Digital love industry)
Meggyőződésem, hogy a digitális szerelem iparága (angol kifejezéssel élve a „digital love industry”) óriási veszélyt jelent az intimitásra. A fejlesztők, az ebben dolgozók az emberiség evolúciójának, a tudomány és a technika rohamos fejlődésének egyik vívmányaként tartják számon ezt a virágzó iparágat. A rohanó ember, akinek annyira drága kincs az idő, nem akarja azt elpocsékolni, amikor virtuálisan is átélheti az intimitást, amely így egy kifacsart jelentéssel bíró fogalommá torzul. A különböző szexjátékszereket – számítógép előtt ülve, okostelefon- és bluetooth-kapcsolattal – nagy távolságból irányítani lehet, hajszolva azt az élményt/érzést (legalábbis ahhoz hasonlót), amit a szerelem adhat.[11]

Szexbabák és szexrobotok

A szexrobotok egyre népszerűbbek világszerte. Néhány európai nagyvárosban már léteznek olyan létesítmények, ahol ilyen robotokat lehet bérelni, és egyre több magánszemély megvásárolja azokat. Nemcsak egyedülállókról, házasságban élőkről is szó van. „Irigylésre méltó szexuális élete van az 58 éves Jamesnek, csak éppen nem a feleségével. A 36 éve házas mérnök egy szexbabával tölti heti négy estéjét, a felesége pedig nem bánja.”[12] Az April nevezetű „nő” nem sokáig elégíti már ki a férfi igényeit, ugyanis James most egy szexrobotra gyűjt, akit Harmonynak hívnak. A 2017 szeptemberében Linzben megrendezett Arts Electronica Festivalon kiállításra került Samantha, a szexrobot. Samantha nem csak egy mezei bábu, képes reagálni a beszédre, mosolyogni, és érzékeny a szexre is. Éppen emiatt az (egyelőre elég alapfokú) mesterséges intelligencia miatt is érezték úgy, hogy helye van az ausztriai technológiai kiállításon. Ott fogdosták, ahol csak érték. Forrás: CEN, 2017

„A szakértők között továbbra is komoly vita van arról, hogy a szexrobotokra való egyre nagyobb igény hatással lesz-e a valós emberi kapcsolatokra. A pszichológusok egyik fele persze azt mondja, hogy az egyébként is nehezen kapcsolatot létesítők ezzel még inkább átesnek arra az oldalra, hogy csak a fizikai kontaktust kapják meg, míg a másik fele úgy véli, hogy egyébként pont hogy lehetne használni terápiás célokra, egyfajta rávezetésként egy valódi párkapcsolat és egy valódi szexuális kapcsolat kialakulásához.”[13]

Személyes véleményem

Nagyon elszomorít és fáj, hogy egyesek ennyire eltorzult értékrendek mentén keresik az intimitást. Ráadásul az úgynevezett „szakemberek” „tanácsokat” adnak nekik. Ahogy korábban is írtam, úgy érzem, hogy erre fel kell hívni a figyelmet, mert felelősséggel tartozunk embertársaink felé. A robotika korában nem elképzelhetetlen, hogy pár évtizeden belül az ember élete a munkahelye, a telefonja és az ágya között fog zajlani, amelybe majd egyedül fekszik le aludni. Félő, hogy csak kevesen lesznek, akik mindezt nem próbálják ki. Mindez nagyon távol áll az isteni rendtől. Nem erre teremtettünk! Ezek a tendenciák sok más egyébbel ezért jelentenek óriási kihívást az egyháznak. A keresztény lelkigondozók munkájára talán soha nem látott mértékben és módon van szükség. Isten tökéletesen megalkotta és eltervezte az intimitás szerepét, helyét az életünkben, illetve annak védelmet is biztosította. El kell mondanunk ezt a jó hírt mindazoknak a millióknak, akik a technológia vívmányainak csapdáiban vergődnek.

Isten védelme: a szövetség

Dolgozatom előző fejezeteiben kifejtettem, hogy Isten az ember számára a házasságot rendelte, ahol a legintimebb módon átélhetjük az egymáshoz tartozást. Ennek az egységnek, az egymáshoz való ragaszkodásnak, az „egy testté” válásnak a szövetség az alapja. De mi is az a házassági szövetség? Napjainkban, mikor az emberek könnyen tesznek ígéreteket, és azokat könnyen meg is szegik, nehéz megérteni egy szövetségi megállapodás igazi súlyát. Megszoktuk, hogy a társadalmunkban a felelősség korlátozott, és a szerződések gyakran úgy születnek, hogy meg legyen a lehetőség a kibúvókra, fel lehessen azokat bontani. Egy szövetség azonban korlátlanul érvényes. A Bibliában kétféle szövetséget találunk: Isten és ember, illetve ember és ember között kötött szövetséget. A házasságot Isten szerezte, ő az, aki egybeszerkeszt minket: „Ezért hagyja el a férfi apját és anyját, ragaszkodik feleségéhez, és lesznek ketten egy testté.” (Mt 19,5) A Biblia a házasságot szövetségi viszonynak ismeri el. „...aki elhagyja ifjúkorának társát, és megfeledkezik az Isten előtt kötött szövetségről.” (Péld 2,17) „Ezt kérdezitek: Miért nem? Azért, mert az Úr a tanúja annak, hogy hűtlen lettél ifjúkorodban elvett feleségedhez, pedig ő a társad, feleséged, akivel szövetség köt össze.” (Mal 2,14). A szövetségek közös megállapodással jönnek létre. A szövetséget gyakran esküvel is megerősítik. Az esküvő alkalmával a menyasszony és a vőlegény is esküt tesz. A különböző keresztény felekezetek esküvői szertartásainak más-más a fogadalmi, eskü-, illetve akaratkinyilvánítási formája. Minden szövetség ígéretekből és azokra vonatkozó feltételekből áll. Az ígéretek a szövetségkötő személyek elkötelezettségét fejezik ki. A felek kötelezik magukat, hogy hűségesen megtartják a szövetséget. A házastársak közti intim kapcsolat egyik alkotóeleme ez az elköteleződés. Az ígéretek jelzik, amit a férj és feleség közösen tenni akarnak. „Hozzá hű leszek, vele megelégszem, vele szentül élek, vele tűrök, vele szenvedek, hűséges gondviselője/segítőtársa leszek. El nem hagyom.” A feltételek a körülményeket tartalmazzák, amelyek mentén a felek teljesítik megállapodásukat. Emellett az eskü szövege utal a szövetség időtartamára is. „Őt sem egészségében, sem betegségében, sem boldog, sem boldogtalan állapotában, holtomig vagy holtáig...” Tehát ez azt jelenti, hogy a házasságra lépők véget vetnek egyéni életüknek, egymással megosztják mindenüket, és házastársuk szükségeit fontosabbnak tartják a magukénál.[14]

A házasság mindennapjaiban az egyik legnagyobb és legérdekesebb kihívás, hogy a felek változnak. A férj rájön, hogy a felesége nem marad ugyanaz az ember, akit ő elvett. A feleség pedig jogosan állapítja meg: az ember, akivel most együtt élek, nem az a férfi, akihez hozzámentem. Tehát a szükségleteink és az érzelmeink az olyan szoros kapcsolatban, mint a házasság, folyamatosan változnak. Ebből időről időre nehézségek adódnak. Mégis mi tartja meg a házasságot? Maga a kapcsolat! A férj és feleség nemcsak egymás mellett, hanem a házassági szövetségre is elköteleződnek. Ebből következik, hogy a férfinak és a nőnek is vannak szükségletei, de a kapcsolatuknak, a házasságuknak is. Pál Ferenc szerint: „A szoros kapcsolatnak előfeltétele az, hogy számítok rá: az egymás iránti igényeink változni fognak, mindkettőnk szükségletei átalakulnak majd, de a kapcsolatunk maradhat tartós, ha képesek vagyunk rugalmasan lekövetni egymást változását.”15 Fontos figyelni arra, hogy helytelen viselkedésünkkel, megnyilvánulásainkkal ne ártsunk saját házasságunknak. A párunk nem az ellenségünk, hanem a szövetségesünk, akivel együtt kell harcolni. Istenre tekintve, hittel és bizalommal. Az igazi ellenség az ördög a maga hazugságaival és csapdáival. Fontos vigyáznunk, figyelnünk az itt felsorolt veszélyekre, és védekezni ellenük.

Végül ne feledjük, hogy Isten az embert a vele való kapcsolatra teremtette. Arra hívja a házaspárokat, hogy a vele való kapcsolatban és egymás mellett is köteleződjenek el. Ápolják a házasságukat, hogy az ő védelme alatt legyen az életük. Simon András Szent Szövetség című műve és a művész gondolata együtt csodálatosan fejezik ki a házaspári intimitást, amely Istenben teljesedik ki igazán.

„Szerelmed kegyelem,

fény és élet;

közös álmunkból

lelkem Istenre ébred.

Hisz Őt szeretjük

egymásban…

fürkészőn, szerelmesen;

csak Benne válhatunk

eggyé teljesen.”[16]

Forrás: Simon András művész engedélyével, 2017

Befejezés

Dolgozatom végére érve látható, milyen óriási területet érint az intimitás kérdése. A bevezetőben is említettem, hogy munkám elsődleges célja a figyelem felkeltése az intimitás kérdésével kapcsolatban. Egyfajta problémafelvetés – a teljesség igénye nélkül. A figyelem felkeltése, elsősorban az egyház felé. Nekünk, hívő embereknek is választ kell adnunk a felmerülő problémákra, de gyakran mi magunk, a keresztények is nagyon bizonytalanok ezen a területen. Kevés, illetve hiányos az intimitásról szóló tanítás és ismeret. Amint említettem, a kutatásom egyik legmegdöbbentőbb eredményének tartom, hogy a válaszadók 94,8%-a vallja magát hívő kereszténynek, de mindössze 4 ember definíciójában jelenik meg Isten. Azaz csak ők fogalmazzák meg, hogy az intimitásnak köze van Istenhez. Szintén megdöbbentő, hogy csak 4 fő gondol az Istennel ápolt kapcsolat valódi erejére: a közös ima és bibliaolvasás védelmet jelent a házasságra. Érdemes lenne tovább kutatni, hogy mi ennek az oka. Milyen gyakran, milyen mélységben, kik és melyik fórumokon tanítanak az egyházban az intimitásról? A lelkigondozás-képzéseken foglalkoznak-e a kérdéssel? Kérdőívem utolsó kérdése: „Van-e valami építő hozzáfűznivalója a témához?” Több nyilatkozó válaszából azt a következtetést vonom le, hogy az embereknek hiányzik az intimitásról szóló tanítás, és igényük lenne erre. „Ez egy fontos téma, többet, nyíltan, gyakorlatias módon kellene erről tanítani a keresztény párokat. Sokkal több örömöt adott Isten a házasságba, mint amivel élni merünk vagy tudunk. Sajnos erre mi is csak igen hosszú idő után jöttünk rá.” „Fontos téma. A házasságban a szexualitásról többet kellene beszélni. Ennek az áldásairól.” „Nagyon fontos ez a téma, az emberi és az Isten-ember kapcsolatok terén is. Sok ember kerüli ezt a témát, pedig alapvető részét képezi az életünknek, sok kapcsolat fut zátonyra ennek a hiánya miatt is.” Többen megköszönték, hogy foglalkozom az intimitással, és elkészítettem hozzá a kérdőívet. „Nagyon jó a kérdőív, sok gondolatot vet fel, amit érdemes a megoldásig vinni.” „Jó téma, sokfelé el lehet indulni a felmerült kérdésekből.” „Mivel fontosnak tartom ezt a témát, emiatt töltöttem ki ezt a kérdőívet. Jókat kérdeztél!!” Két válaszadó jelezte, hogy egy-egy kérdés megfogalmazása szerintük nem egyértelmű, illetve nem volt helyénvaló. „Oti, pontosabban kéne definiálni, mit értesz intimitás alatt.” (A szót azért nem definiáltam részletesen, mert arra voltam kíváncsi, hogy a nyilatkozók miként értelmezik azt.) „Az intimitás fogalma könnyen összemosható más olyan fogalommal, amely csak Isten és ember között létezik.” „Még soha nem hallottam, hogy egy embernek lehet intim kapcsolata Istennel. Én ezt így nem használnám. Van ennél szebb szó is az Istennel való kapcsolatra.” 96 válaszadóból 1 mondta, hogy a kérdőív kitöltése nehéz feladat. „Bevallom, hogy nem foglalkoztam még gondolatban a témával, ezért nehéznek találtam a sok nyitott kérdés megválaszolását. Kíváncsi lennék a kutatás eredményére.”

Kutatásom eredménye egyfajta helyzetképet tükröz arról, miként gondolkodunk az intimitásról. Kérdéseimmel és kutatásommal az intimitást, rejtőzködő természetünk egyik oldalát vizsgáltam meg. A célom, hogy rámutassak: az intimitás nem egyoldalú jelentéstartalommal bíró, beszűkült fogalom, hanem az ember teremtettségének egyik alapeleme, egy bensőséges kapcsolat megélése Istennel, illetve a házastársunkkal.

Egyre feszültebbé és bizonytalanabbá váló világban élünk, ahol egyre kevesebb figyelem összpontosul az intimitásra, és egyre több veszély fenyegeti azt. Bár az intimitás ad erőt és hoz változást a kapcsolatainkba. Az erkölcstelenség, az erőszakosság, a szabadosság, a szemérmetlenség, a technika fejlődése és a virtuális világ nyomják el az intimitást. A népességnövekedéssel, a városiasodással, az egy kattintással elérhető instant kapcsolatokkal és szolgáltatásokkal talán még sosem éltek ilyen közel egymáshoz az emberek, mint ma. Mégis egyre nehezebb az intim kapcsolatok kialakítása és fenntartása.

Az egyének és családok gyakran kudarcot vallanak az intimitás területén, aminek fájdalom és tragédia a sajnálatos következménye. Paradox módon az emberek úgy vélik, hogy a legnagyobb kihívás az intimitás területén az idő hiánya. A bensőségesség élménye általában rövid, sokszor csupán néhány másodpercig, percig, esetleg néhány óráig tart. Csodálatos módon mégis erőt és energiát ad, amelyet mélyen emlékezetünkbe vésünk. Ellenben csak az ismétlődő, bensőséges élmény ad erőt és összeforrást egy kapcsolatban. Sajnos ma már nagyon kevés az ilyen kapcsolat, bár teremtettségünktől fogva alapvető szükségünk az intimitás.

Dolgozatomat egyfajta előtanulmányként készítettem, amelyben a felvetett kérdéseket tovább lehet kutatni, keresni a választ, és előremutatni: tanítani az embereket az intimitás fontosságára, annak megélésére és védelmére. Keresztényként és lelkigondozóként egyaránt elhívásomnak és küldetésemnek érzem mindezt. Ha a jövőben lehetőségem lenne rá, leginkább a házaspárok közti intimitás eltűnésének folyamatát kutatnám. Egyre gyakoribb a boldogtalan házasság az intimitás hiánya miatt. Ha idejében felismernék a párok ezt a folyamatot, akkor tudnának ez ellen védekezni. A további kutatást mindenképpen érdemes lenne folytatni – például ifjúsági munkásokat is bevonva – az egyházon belül. Névtelen kérdőívek segítségével felmérni a keresztény közösségekhez tartozó fiatalok kapcsolatait a virtuális világgal, a közösségi oldalakkal, a digitális szerelemmel és a pornóval. A felnövekvő generáció több szempontból is veszélyeztetett. Ha nem segítünk nekik kiszabadulni ezekből a csapdákból, akkor pár év múlva súlyos problémákkal kell szembesülnünk a jövőbeni házasságok területén. „Tanítani kellene a felnövekvő generációnak, mert lassan azt sem tudják, mi ez, és ezáltal sokat veszítenek érzelmileg is, és nem tudnak emiatt hosszú távú kapcsolatokat kiépíteni” – jegyzi meg egy 31–45 év közötti, házasságban élő keresztény asszony a kérdőív kitöltése végén.

Remélem, hogy az általam leírtak további kutatásra, de inkább cselekvésre fogják sarkallni mindazokat, akik elolvassák és komolyan veszik a felhívást. Az embereknek tudniuk kell, hogy intimitásra teremtettek. Isten terve, hogy a világegyetem legszebb szerelmi története rajzolódjon ki az intimitás titkában, egy emberélet első pillanatától az utolsóig. Isten, mint a vőlegény, sóvárogva vár ránk, és nemsokára megállhatunk előtte. „Örüljünk és ujjongjunk, és dicsőítsük őt, mert eljött a Bárány menyegzője, felkészült menyasszonya...” (Jel 19,7)

1. Mind a 92 válaszadó véleményét nem sorolom fel.

2. Mind a 89 válaszadó véleményét nem sorolom fel. A feldolgozott válaszokat csoportosítottam, és azokat néhány példával támasztom alá.

3. Saját megjegyzésem.

4. Philip Zimbardo, Nikita D. Coulombe: Nincs kapcsolat – Hová lettek a férfiak? (Budapest, Libri, 2017), 17. o.

5. https://tinder.com/app/login.

6. Bede Márton: „Itt a Tinder, a legszemérmetlenebbül szexre utazó alkalmazás az internetes társkeresés történetében”, https://444.hu/2014/01/07/a-legjobb-szorakozas-az-interneten-es-lehet-hogy-szex-lesz-a-vege. [Letöltés 2018. 01. 31.]

7. https://youtu.be/LN1mqczYBDU

8. Zimbardo–Coulombe, 173. o.

9. Uo., 18. o.

10. Origo: „Egyre több pornót néznek mobilon”, http://www.origo.hu/gazdasag/20180124-pornhub-2017-felmeres-eszkozok-szerint.html. [Letöltés 2018. 01. 27.]

11. Digital love industry video, https://www.youtube.com/watch?v=FBRSR_LGlOE.

12. Life.hu: „James az 58 éves férj, aki hetente négyszer szexel szexbabájával”, http://www.life.hu/intim/20171123-james-hetente-negyszer-szexel-szexbabajaval.html. [Letöltés 2018. 01. 27.]

13. Vaffler Dániel: „Addig molesztálták a szexrobotot, míg eltörtek az ujjai”, http://www.origo.hu/techbazis/20170930-annyit-molesztaltak-samantha-szexrobotot-hogy-javitani-kellett-kuldeni.html. [Letöltés 2017. 10. 03.]

14. Mike Phillipps, Marilyn Phillipps: Életre szóló házasság – Életet adó elvek, amelyek tartóssá teszik a házasságot ([Őrbottyán]: 2=1 Családsegítő és Házasmisszió Magyarország Alapítvány, 2012), 7–13. o.

15. Pál Ferenc: A függőségtől az intimitásig – Vágy, élmény, kapcsolat ([Budapest]: Kulcslyuk, cop. 2010), 40. o.

16. Simon András: Életed üzenet (Budapest: Hangtalan Jelek, 2008), 58. o.

Simon András: Szent Szövetség

„Az erkölcstelenség, a társas kapcsolatok problémái, a széthulló családok, a rohanó életmód, az internet és a virtuális világ – csak néhány abból a sok száz hatásból, amelyek világszerte megtépázzák az intimitást az emberi kapcsolatokban. Vajon hogyan védekezünk ez ellen?”

„A válaszokat átolvasva levonható a következtetés, hogy az Istennel és a társunkkal megélt intimitást ápolni kell. Kiemelten figyelnünk kell erre, nem hivatkozhatunk kifogásokra.”

„Isten tökéletesen megalkotta és eltervezte az intimitás szerepét, helyét az életünkben, illetve annak védelmet is biztosította. El kell mondanunk ezt a jó hírt mindazoknak a millióknak, akik a technológia vívmányainak csapdáiban vergődnek.”

„Isten az embert a vele való kapcsolatra teremtette. Arra hívja a házaspárokat, hogy a vele való kapcsolatban és egymás mellett is köteleződjenek el.”

„Több nyilatkozó válaszából azt a következtetést vonom le, hogy az embereknek hiányzik az intimitásról szóló tanítás, és igényük lenne erre.”

„Az embereknek tudniuk kell, hogy intimitásra teremtettek. Isten terve, hogy a világegyetem legszebb szerelmi története rajzolódjon ki az intimitás titkában, egy emberélet első pillanatától az utolsóig.”

Vas Lajos

Vezetők létrehozása a gyülekezetekben

I. rész

Az egyházkormányzásban minden gyülekezeti tag részt tud venni a saját lelki ajándékai szerint, a maga módján. A gyülekezet vezetőinek a felelőssége, hogy felismerjék az egyes tagoknak adatott kegyelmi ajándékokat, és aszerint építsék be a Krisztus-testbe. Feladatuk, hogy minden egyes betöltendő tisztséghez a legalkalmasabb lelki ajándékkal rendelkező személyt megtalálják.

Isten áldását jelenti egy gyülekezetnek, ha van egy csoport odaszánt életű férfi, akik Isten akarata iránti hajlíthatatlan elkötelezettséggel egységes vezetést biztosítanak a gyülekezet számára.

A gyülekezeti misszió fejlődése/folytatása csak új és újabb szolgálattevők, vezetők felkészítésével, szolgálatba állításával/kirendelésével lehetséges! A misszió fejlődése a gyülekezeti vezetők életének, létszámának fejlődését jelenti! Odaszánt életű, hiteles vezetők nélkül a gyülekezet nem tud fejlődni, a misszió és a gyülekezet lelkileg és létszámban is elsorvad.

A helyi gyülekezeteknek célszerű lenne készíteniük egy, a későbbiekben ismertetett táblázathoz hasonló írott/íratlan protokollt, illetve nyilatkozatot a hatáskör/felelősség/felhatalmazás/kirendelés/megbízatás témakörében, amelyhez minden gyülekezeti tag tarthatja magát: Hogyan lehet előrelépni (van-e egyáltalán lehetőség rá) a hit versenypályáján? Vagyis ne egy vezető személy véleményétől, misszióhoz való hozzáállásától függjön a gyülekezet vezetőinek, szolgálattevőinek a személyi állománya, szolgálata, missziója, tulajdonképpen a gyülekezet jövője!

A Szentlélek erejéből élő közösséget ugyanis a kegyelmi ajándékok sokfélesége jellemzi. A Lélek adja a kegyelmi ajándékokat, amelyek meggazdagítják a közösség életét. A vezetőknek segíteniük kell abban, hogy a tagok felismerjék és használják kegyelmi ajándékaikat, és fel kell őket készíteniük a szolgálat végzésére. Megfelelő számú felkészített vezető híján a gyülekezet nem tudja bővíteni misszióját, végül még saját magát sem fogja tudni megfelelő színvonalon lelkileg ellátni. Külső igehirdetők kellenek majd, a többet akaró, többre vágyó gyülekezeti tagok pedig elközömbösödhetnek, elmehetnek stb.

A gyülekezet fejlődési üteme megegyezik az új vezetők létrejöttének, szolgálatba való beépülésének/beépítésének ütemével. De mondjuk ki azt is: ha egy gyülekezet missziója elsorvad, ez azt jelenti, hogy sok nem hívő embertársunk nem hallja meg az evangéliumot, és megy a kárhozatba...

Egy Istentől elhívott vezető nem tud nyugodtan aludni, ha az elveszettek sorsára gondol, és nem tett meg minden tőle telhetőt a misszió érdekében! Van a vezetőkben tűz, odaszánás, belső szenvedély az elveszettek elérésére? Enélkül ne legyen senki vezető! Ez a vezetőképzés színvonalában is megmutatkozik! Ha látunk egy gyülekezetet elsorvadni, egyik előidéző okként nyugodtan gondolhatunk a fent említett tanítvány-/vezetőképzés elmaradására is. A felelősséget, a szolgálat terheit a jelenlegi vezetőknek ugyanis meg kell osztaniuk, illetve át kell adniuk ezek vállalására képes és kész, illetve erre felkészített új személyeknek: gondoljunk Mózes és Józsué, Illés és Elizeus, Dávid és Salamon, Jézus Krisztus és a tanítványok stb. esetére.

Nézzük végig a vezetők létrejöttének vázlatos lelki folyamatát a gyülekezetekben!

Hogyan történik egy hívő személy lelki fejlődése ideális esetben?

A lelki élet vázlatos fejlődési folyamata

Alapelv, melyet a vezetőknek folyamatosan kell hirdetniük, munkálniuk és képviselniük a gyülekezetben: A hit versenypályájára (a misszió iránti növekvő felelősséget igénylő és felvállaló életre) lépni és a szolgálat végzésére minden rendezett életű gyülekezeti tagnak van lehetősége, sőt felelőssége is rálépni erre az útra! Ehhez a gyülekezeti tagoknak a vezetők minden segítséget és támogatást megadnak.

Az adott személy

életének eseményei

Az adott személy lelki fejlődésének

eredményei, látható jelei, értékelése

Vezetők felé irányuló szolgálata,

támogatása, vele kapcsolatos döntései

1.

Megtérés, újjászületés

Igeolvasás, imádság, gyülekezetbe járás

Igehirdetés, bizonyságtételek

2.

Bemerítés vállalása

Hitvalló, érett bizonyságtétel

Barátkozók órája

3.

Növekedés a tanítványságban

Tanítványság-tanfolyamon való aktív és hűséges részvétel

Tanítványság-tanfolyam tartása a részére

4.

Beépül egy házicsoportba

Aktív részvétel a házicsoport munkájában, missziójában. Ez akár meg is egyezhet a Tanítványság-csoportjával, ha folytatják az alkalmakat

Felajánlani neki egy élő közösséget

5.

Felfedezi lelki ajándékait, talentumait, kvalitásait

A lelki ajándékok felfedezése egy keresési lelki folyamat eredménye lesz

Házicsoport vezetője és más vezetők

6.

Megtalálja a helyét a gyülekezetben

A lelki ajándékainak megfelelő területeken elkezd szolgálni a vezetők jóváhagyásával

Illetékes vezetők jóváhagyásával történik a szolgálat elkezdése

7.

Jó bizonyság lesz az élete a gyülekezetben és a kívülvalók előtt egyaránt

Hűségesen, kitartóan, jó minőségben végzi a rábízott feladatokat. A gyülekezeti tagok és a kívülvalók is jó véleménnyel vannak róla, elfogadják életét

Vezetők folyamatos mentorlása, tanácsadása, igazgatása

8.

Csoportvezető-képző tanfolyamon bővíti vezetéssel kapcsolatos ismereteit

Csoportvezető-képző tanfolyam hűséges elvégzése, vezetéssel kapcsolatos alapismeretek megszerzése

Csoportvezető-képző tanfolyamok indítása vezetők részéről

9.

A vezetők és a gyülekezet is látja a szolgálatait, és ennek megfelelően kisebb önálló missziókkal, feladatokkal vagy igeszolgálatokkal bízzák meg

Hűségesen, kitartóan, jó minőségben végzi a rábízott feladatokat.

Vezetők folyamatos mentorlása, tanácsadása, igazgatása, felügyelete, ellenőrzése

10.

Egyre komolyabb feladatokkal vagy igeszolgálatokkal bízzák meg

Hűségesen, kitartóan, jó minőségben végzi a rábízott komolyabb feladatokat is.

Bizonyos fokú szellemi tekintélyt szerez saját szolgálati területén

Vezetők ellenőrzése, felügyelete, tanácsadása, mentorlása

Az adott személy életének eseményei

Az adott személy lelki fejlődésének eredményei, látható jelei, értékelése

Vezetők felé irányuló szolgálata, támogatása, vele kapcsolatos döntései

11.

Különféle vezetői szolgálatokkal bízzák meg az illetékes vezetők (pl. misszió végzése, ima-/házicsoport vezetése vagy egyéb önálló missziók) a „többre bízatás” bibliai alapelve szerint

A misszióban és a gyülekezetben végzett szolgálatával bizonyítja, hogy szíve az elveszettekért ég. A vezetőkben és a gyülekezeti tagokban is elfogadás, bizalom alakul ki személyét, szolgálatát illetően, mely jó alapnak bizonyul a jövőbeni szolgálataihoz

Vezetők ellenőrzése, felügyelete, tanácsadása, mentorlása

12.

Vezetőségi tagságra jelölés

Kilép a gyülekezet nyilvánossága elé, vállalva Isten előtt a fokozott felelősséget, a nyilvános megmérettetést

Az illetékes vezetők jelölik vezetőségi tagságra

13.

Vezetőségi tagként is szolgál tovább

Vezetőségi tagként is szolgál tovább:

– Hűségesen, kitartóan és jó minőségben végzi itt is a rábízott feladatokat

– Vezetői kvalitásait bizonyítja a vezetőségben is

– Jó bizonyság továbbra is az élete

– Szoros kapcsolatban van Jézus Krisztussal, a Szentlélek vezeti

– Ragaszkodik az Igéhez, a bibliai alapelvekhez

– Tűz, odaszánás van az életében az elveszettekért

– Szentségben, tisztaságban, feddhetetlenül él

– Családi életében is feddhetetlen, egy felesége van, a bibliai erkölcsi követelményeknek is megfelel az élete

– Nincs felfuvalkodás benne, nincs könyökharc, törtetés az életében, hanem krisztusi alázattal szolgál továbbra is

– Szolgálatkészsége, felelősségvállalása példamutató

– Olyan intellektuális képességei vannak, melyek alkalmassá teszik emberekkel való bánásmódra, a nyáj pásztorolására

A vezetőség elfogadja, befogadja

személyét, szolgálatait

14.

Több éven át végzett hűséges szolgálata után a vezetőkben megérik a látás arra nézve, hogy az adott személy minősített vezetőként szolgáljon tovább. Megértik Isten kiválasztását, hívását, nagyobb tervét a jelölt felé a minősített szolgálat végzésére

A vezetők és a gyülekezet előtt is nyilvánvalóvá válnak az adott személyben levő kormányzás vagy lelki vezetés lelki ajándékai és lelki érettsége.

Méltónak és alkalmasnak, felkészültnek látják Jézus Krisztus és a gyülekezet képviseletére még szakramentális szintű eseményekben is

A vezetőség bizalma, elfogadása kialakul felé a minősített szolgálat végzésére is

Az adott személy életének eseményei

Az adott személy lelki fejlődésének eredményei, látható jelei, értékelése

Vezetők felé irányuló szolgálata, támogatása, vele kapcsolatos döntései

15.

A vezetők elindítják (illetékes társaival együtt) egy presbiteri/diakónusi felkészítő tanfolyamra. Az evangélisták külön felkészítése nem szokás gyülekezeteinkben (vagy van tűz bennük, vagy nincs…)

A jelölt lelkileg formálódik, elcsendesedik Isten előtt, ismeretben és lelkileg is felkészül a végső nagy megmérettetésre, illetve a közösség elé való állásra. Megismeri leendő feladatait, felelősségi körét, szolgálatának új területeit, vele járó esetleges terheit, kapcsolatrendszerét, elmélyül alázatban. Megerősödik a bibliai alapigazságok vállalásában, Isten szentségének és szeretetének képviseletében stb.

Illetékes vezető vezeti ezt az alkalomsorozatot, mely akár 1–1,5 év is lehet

16.

A vezetőség titkos szavazással dönt az adott személy ajánlásáról az avatásra a gyülekezetnek

A jelölt addigi szolgáló élete alapján születik meg a döntés

Vezetők döntése, látása róla

17.

A gyülekezeti ajánláson a vezetőségi (és esetleg gyülekezeti) ajánlások megtétele az illetékes szabályzat szerint

Nyilvánvalóvá válik a jelölt életének értékítélete, elfogadottsága, támogatottsága a gyülekezetben

A gyülekezet kifejezi bizalmának arányát a jelölt és társai felé

18.

A gyülekezeti végső szavazáson a vezetőség és a gyülekezeti tagok döntenek (szavaznak) a jelöltekről az illetékes szabályzat szerint

Nyilvánvalóvá válik a jelölt életének értékítélete, elfogadottsága, támogatottsága a gyülekezetben, mekkora a gyülekezet bizalma a jelöltek iránt

A gyülekezet kifejezi bizalmát a jelölt és társai felé

19.

A jelöltek ünnepélyes eljárás keretében történő felavatása az avatotti szolgálat végzésére

Ez kirendelést, felhatalmazást jelent a jelölt számára a szent munka nagyobb szellemi hatalommal történő végzésére (bővebben lásd a szöveges részt)

A gyülekezet, a vezetők és az avatottak közös örömünnepe, amilyen mértékben a gyülekezet döntése egyezett a Szentlélek akaratával

20.

Az újonnan kirendelt avatott személyek beillesztése a gyülekezeti életbe, a vezetői szolgálatukba

A felavatott személy lelki ajándékainak megfelelően végzi tovább áldásos szolgálatát – hasonló odaszánással, lelkesedéssel, tűzzel, mint az előző évtizedekben…

A vezetők részletesen ismertetik az új avatottakra vonatkozó feladatokat: mi lesz az új szolgálati területük, milyen hatáskörük lesz, hol fognak szolgálni stb.

Figyeljük meg a táblázatot: a „többre bízatás” biblikus alapelvét lenne szükséges megvalósítani minden szolgálati szinten, ami alapján az érintetteknek egyre fontosabb és nagyobb volumenű szolgálatokat, megbízatásokat kellene kapniuk az illetékes vezetőktől, ha az adott szinten jól, megbízhatóan és hűséggel szolgáltak.

Minden gyülekezetnek létre kellene hoznia ehhez hasonló tartalmú/felépítésű lelki fejlesztési tervet, más néven tanítványképzési/vezető-utánpótlási protokollt.

A vezetőképzés alapja a tanítványképzés: azokat lehet kiképezni valamilyen szintű vezetőknek, akik már tanítványok lettek (vannak lelki alapjaik), és ennek tanújelét is adták. A mi Urunk Jézus Krisztus is, földi szolgálatának közel felében vezetőképzéssel, a 12 tanítvány nevelésével, a misszió végzésére történő felkészítésével foglalkozott! De máshol a Biblia beszél 72 kirendelt tanítványról is… Pál apostol szintén így készítette fel a vezetői szolgálat végzésére Timóteust, levelei közel 2000 év távlatából is rengeteg üzenetet hordoznak azok számára, akik komolyan akarják venni a gyülekezeti vezetőképzést.

A helyi gyülekezetre vonatkozó (a fenti táblázathoz hasonló) terv/protokoll elkészítésének és használatának több előnye is lenne:

- A gyülekezeti tagok előtt egy világos, egyértelmű, lelki fejlődési utat tudnánk bemutatni, amelyre az új vagy a régi tagok ráléphetnek – ha akarnak…

- Az egységesített tanítvány-/vezetőképző anyagok megkönnyítik az alkalmakat vezető személyek dolgát. A vezetők pedig könnyen ráláthatnak, milyen témákkal foglalkoztak/foglalkoznak az érintettek, amelyeket természetesen lehet módosítani szükség esetén. Ma már kiváló tanítványképző anyagok kaphatók, és a vezetéselméletben is nagyon jó színvonalú könyveket lehet beszerezni. Ezeket az adott gyülekezet életéhez lehetne igazítani, aktualizálni vagy plusztémákkal kiegészíteni. Általánosságban azt lehet javasolni, hogy a tanítványképzés ideje maximálisan egy év legyen, a vezetőképzés ideje (gondoljunk a fokozott felelősséggel bíró avatottak képzésére) bátran lehet hosszabb: Nagy épületnek erős alapok kellenek!

- Az is előny lehetne, ha a vezetőképzés nem véletlenszerűen indulna el, hanem az illetékesek tudatosan figyelnének oda azokra a személyekre, akikből a jelek alapján esetleg potenciálisan vezetők válhatnak a jövőben valamilyen területen.

- Folyamatosan (körülbelül kétéves gyakorisággal) kellene az ígéretes vezetőjelölt fiatalokat/idősebbeket elindítani a vezetővé válás nem könnyű útján. A tanfolyamok alatt kiderül, kiből lehet jó eséllyel valamilyen vezető, és ki nem alkalmas rá.

- A tanfolyam elvégzése után a döntés kettős irányú legyen: az a személy, aki részt vett a tanfolyamon, nem kötelezhető arra, hogy utána vezető szolgálatot is vállaljon, ha nem érzi rá magát késznek. A másik oldalról: a gyülekezet vezetőinek sem kell kötelezettséget vállalniuk arra, hogy az adott személyt a tanfolyam elvégzése után mindenképpen vezetői pozícióba emelik…

- Ezeken a vezetőképző alkalmakon nemcsak ismereteket lehet szerezni, még fontosabb az egymás megismerése, lelki formálódás, élő közösség létrejötte, készülés a közös szolgálatra, a misszió végzésére, minden felmerülő kérdésre választ adni és kapni. Nagyszerű lehetőség a lelki fejlődésre!

- A gyülekezetekben tehát célszerűen legalább háromszintű képzésnek kellene lennie folyamatosan, ahogy vannak rá résztvevők: tanítványképzés/vezetőképzés (pl. házicsoport-vezető stb.). De jó lelki folyamatok esetén belátható időn belül szükség lehet avatotti (főleg presbiteri vagy diakónusi) képzésre is...

„Folyamatosan (körülbelül kétéves gyakorisággal) kellene az ígéretes vezetőjelölt fiatalokat/idősebbeket elindítani a vezetővé válás nem könnyű útján. A tanfolyamok alatt kiderül, kiből lehet jó eséllyel valamilyen vezető, és ki nem alkalmas rá.”

BESZÁMOLÓ

Lukács János

A Szentföldön jártunk

A közelmúltban keresztény feleségemmel együtt a Szentföldön jártunk. A teljesség igénye nélkül megpróbálok felsorolni néhány olyan élményt, amely velem marad párához hasonlító földi életem végéig.

Elöljáróban még annyit, hogy ha valaki csupán az őszinte hívő naivitásával látogatja meg a Szentföldet, mint például én, meg fog lepődni. Tudni kell, hogy az eredeti bibliai helyszíneket már rég maga alá temette a két-három ezer éves történelem. Kb. hat–tíz méterrel a föld alatt nyugszik mindaz, amiről a Bibliában olvasunk, a szent város eredeti várfalai, a Jézus korabeli Jeruzsálem és minden más bibliai nevezetesség is. Emiatt aztán nehéz beazonosítani az általunk annyira fontosnak tartott helyeket, mint a Golgota, Jézus sírja, a felház… vagy a letaszítás sziklája és a názáreti zsinagóga, a betlehemi születés helye és még sorolhatnám.

Egyhetes látogatásunk első három napját Jeruzsálemben töltöttük. Persze mire elég három nap? Csak arra, hogy kutyafuttában bejárjunk néhány helyet… mégis sokat tapasztaltam, még így is.

Meglátogattuk a Templom-hegyet. Azt tartják, ez az a hegy, amelyen Ábrahám Isten kérésére majdnem feláldozta Izsákot. Isten próbára akarta tenni Ábrahám hitét, ezért elkérte tőle legdrágább kincsét, a fiát, akit időskorban nemzett. Mint azt tudjuk, Ábrahám szó nélkül engedelmeskedett. Isten megbizonyosodott Ábrahám feltétel nélküli hitéről, és gondoskodott Izsák helyett egy áldozati kosról, amely szarvánál fogva belegabalyodott a bozótba. Ábrahám elnevezte azt a helyet a gondviselés hegyének. Mórijja földjén volt tehát ez a hegy, amelyen Isten maga gondoskodott az áldozati bárányról.

Ezer évvel később Dávid ugyanazon a helyen áldozatot mutatott be Istennek. Dávid népszámlálása felszította Isten haragját. Három nap alatt hetvenezer ember halt meg dögvészben. Amikor az ítéletet végrehajtó angyal Jeruzsálem határához ért, Isten megállította, mert megsajnálta a népet. Arauná szérűjénél állt meg az angyal. Dávid megvette Araunától azt a dombtetőt 50 ezüstsékelért, és ott mutatott be égőáldozatot és békeáldozatot az Úrnak.

Dávid fia, Salamon arra a helyre építette fel a templomot. Az a sziklás fennsík a Sion nevet viselte már Dávid idejében is. Dávid elfoglalta azt a jebuziaktól, és ott kezdte kiépíteni Dávid városát. A mai napig vitatott, hogy Arauná szérűje, a Sion hegye és a mai Templom-hegy vajon egy és ugyanaz a földrajzi pont vagy sem. A templomot Kr. e. 586-ban a babilóniai seregek lerombolták, miután elfoglalták Jeruzsálemet. A hetvenéves babiloni fogságból hazatérő zsidók Zorobábel fejedelem vezetésével Kr. e. 516-ban újra felépítették. Ötszáz évvel később Nagy Heródes tovább bővítette az épületet és az azt körülvevő teret. Az Úr Jézus tanított annak a templomnak a tornácain és udvaraiban, sőt, még Pál apostol is. Kr. u. 70-ben a római hadsereg Titus vezetésével lerombolta a templomot. Kr. u. 692-ben Jeruzsálem muszlim fennhatóság alá tartozott. Ekkor építették fel a Templom-hegy platójára a Szikla-mecsetet. 1967 óta izraeli fennhatóság alá tartozik az egész Templom-hegy. Izraeli katonák őrzik és védik a rendet a három nagy világvallás számára is szent helyen. A hithű zsidók nem mernek felmenni a Templom-hegyre, mert úgy hiszik, hogy Isten különleges módon van jelen azon a területen, és mivel nem tudhatják, hogy a templomtér melyik részére esik a szentek szentje, nem akarnak tudatlanságukban szentségtörést elkövetni azáltal, hogy akaratlanul a szent helyen lépkednek.

Lementünk a Templom-hegy nyugati falához is, amely az egyetlen, állítólag a heródesi korból származó, épségben megmaradt falrész. Ezt nevezik ma siratófalnak. Ott imádkoznak a zsidók arccal a fal felé és egyben a képzeletbeli templom felé fordulva abban a reményben, hogy egy napon a gondviselés hegyén, a Sion hegyén ismét állni fog az Úr temploma.

A siratófalat egy kerítéssel két részre választották. A bal oldali részen a férfiak imádkozhatnak, a jobb oldali részen pedig a nők. A falat megérintve én is elmondhattam Istennek a kérésemet. Megható volt a pillanat, bár tudom, hogy nem a helyszín a lényeg, mert akik lélekben és igazságban imádják Istent, azokat nem köti semmilyen földrajzi korlát.

Megnéztük mind a két helyszínt, amit Jézus sírjaként tartanak számon.

Az egyik egy gondozott kert, amit közel száz éve fedezett fel egy Gordon nevű angol katonatiszt, aki akkor Jeruzsálemben teljesített szolgálatot. (Izrael brit fennhatóság alá tartozott 1920–1948 között.) Ez a sírkert lett azután a protestánsok zarándokhelye. Van ott egy sírüreg, amelynek a belső falán egy Kr. u. 400-ra datálható, kőbe vésett és festett felirat található. Úgy gondolják, hogy arimátiai József kertje lehetett.

A másik helyszín a Jézus kora utáni időkben kiépült óváros területén van. A Szent Sír-templom Kr. u. 335-ben épült arra a helyre, ahol úgy gondolják, Jézust megfeszítették és eltemették. Az archeológusok ezt a helyszínt tekintik inkább az eredetinek. A hatalmas templomra hat nagy egyház tart igényt. 260 éve érvényben van az úgynevezett status quo egyezmény, mely szerint egyik egyház sem módosíthat semmit az épületen a másik öt egyház beleegyezése nélkül. Szó szerint még egy falhoz támasztott falétrát sem tehettek arrébb 260 év alatt. Abban a templomban kb. egymillió ember fordul meg évente. Nagyon nyomasztó hely.

Ha valaki igazán szeretne elgondolkodni Jézus szenvedése, halála és feltámadása felett, akkor inkább a Gordon-féle sírkertbe küldeném, és semmiképpen sem a Szent Sír-templomba.

Sétáltunk a Via Dolorosán, azon az úton, amelyen végigment Jézus a kereszttel. A három-négy méter szélességű utcán időutazónak érezhettem magam, de csak egy pillanatig, mert az ezeréves épületek hangulatát folyamatosan túlkiabálja a modern árukkal feltöltött bazár zsivaja és a jelenkorba bosszantóan visszazökkentő éktelen reklámtáblák látványa.

Hatalmas Coca Cola-plakát az egyik ősrégi épülethomlokzaton. Hm… Ami nem sikerült a keresztes hadjáratok legbátrabbjainak, a templomos lovagoknak, az sikerült a Nyugatnak. Láthatatlan ostrommal a nyugati kultúra végül bevette a szent várost.

Ellátogattunk a felházba is, ahol Jézus és tanítványai elköltötték a pászkavacsorát nagycsütörtök este.

Talán soha nem fogom elfelejteni a felházhoz kapcsolódó kis jelenetet. Mielőtt bementünk szétnézni, az épület előtti téren az idegenvezetőnk hosszú magyarázatát hallgatva arra lettem figyelmes, hogy iskolai egyenruhás lányok csoportja közeledik felénk. Hangosak voltak, mint általában a tinik. Lehettek 15–17 évesek. Tanár kísérte őket. A pólójukon viselték az iskola nevét. Vidéki iskola osztálykirándulása Jeruzsálemben. Nincs ebben semmi különös. A döbbenet az volt, amikor elhaladva mellettünk ujjongásban törtek ki. Nevetve, ránk mosolyogva, táncolva, ugrándozva kiáltozták: „Szeretjük Jeruzsálemet, szeretjük Izraelt!” Nyilván nekünk szánták az „örömhírt”. Önkéntelenül az villant belém, hogy ezek a gyerekek szeretik a hazájukat. Az arcuk sugárzik a boldogságtól, és tudnak azon örvendezni, hogy ők izraeliek.

Ugyanezt a boldogságot láttam annak a fegyveres katonának az arcán is, akivel a Golán-fennsíkon ismerkedtem meg pár nappal később… és annak a pincérlánynak az arcán is hasonló őszinte mosoly volt, aki felszolgálás közben megkérdezte tőlem, hogyan köszönnek egymásnak a magyar fiatalok. „Szia – válaszoltam. – És ti hogy köszöntök egymásnak?” – kérdeztem. „Shalom” – válaszolta széles stewardessmosollyal.

Sába királynője mondta azt Salamonnak, miután szétnézett a királyságában: „Boldogok az embereid, és boldogok a szolgáid…”

Izraelben boldog emberekkel találkoztam… na jó, volt egy-két morcos is.

A Gecsemáné-kertben az olajfák ragadták meg a figyelmemet. Nagyon széles törzsüket látva az ember hajlik elhinni, hogy ezek a fák látták Jézust imádkozni, és szemtanúi lehettek a letartóztatásnak is. Ott tudtam meg, hogy az olajfák kora megállapíthatatlan, mert nem rendelkeznek évgyűrűkkel. Tény, hogy a kertben lévő olajfák olyan vastag törzsűek, hogy csak négy-öt ember tudná átérni őket… és bár annyira régiek, még mindig zöldellenek.

A tengerparti Cézárea hagyott mély nyomokat a lelkemben. Archeológiai helyszínként jobb állapotban maradt meg az utókor számára, mint sok más szentföldi nevezetesség.

A térdeim is összekoccantak, amikor Félix és Druszilla valamikori nappalijában állhattam, ahol Pál bizonyságot tett a Krisztus Jézusban való hitről. Pál beszélt nekik az igazságról, az önmegtartóztatásról és a jövendő ítéletről is. Félix megrémült és azt mondta Pálnak: „Most menj el, de ha alkalmat találok, majd ismét hívlak.”

Megállhattam abban a bírósági teremben is, ahol Fesztusz helytartó, Agrippa király és Bereniké meghallgatták Pál védekezését.

Ott, azon a szent helyen, ahol még ma is áll néhány márványoszlop és néhány fal, és látni a márványpadló töredezett darabjait, ott állt a nagy apostol, bátran fogadva a helytartó gúnyos megjegyzését: „Bolond vagy te, Pál! A sok tudomány őrültségbe visz.” Ott, azon a helyen hangzott el Agrippa hangos önvallomása, amint Pál evangéliumát hallgatva egy nem teljesen tudatos, de őszinte pillanatában hangosan kimondta: „Majdnem ráveszel engem is, hogy kereszténnyé legyek!”

Láttam az ókori kikötő romjait, a kőfalakat, a hullámtörő gátat, a szobrokat, amelyeket Pál is láthatott, amint fogolyként beszállt a Róma felé induló hajóba.

Hatalmas szél korbácsolta a Mediterrán-tenger hullámait aznap. Azt a zúgást hányszor hallhatta az apostol is kétéves cézáreai fogsága alatt. Hiszen börtöne száz méterre volt a parttól.

Említettem, hogy a bibliai kor épületei már nem léteznek, mégis a bibliai kor földrajzi nevezetességei ugyanazok ma is. Láttuk a Tábor hegyet, Jézus megdicsőülésének a hegyét. Láttuk a Jordán folyót, amely ma is ugyanúgy csörgedezik, mint Jézus korában és Józsué korában. Láttuk Betlehem dombjait és mezejét, ahol valamikor Ruth szedegette a kalászt Bóáz gabonatábláin, ahol Sámuel felkente Dávidot, és ahova megérkezett Mária és József, amikor Jézus megszületett. A táj ugyanaz maradt. A mező virágai is megmaradtak. Láttuk Sháron rózsáját, ami úgy néz ki, mint a mi pipacsunk, csak rövidebb a szára… de a betlehemi völgyek legszebb virága. A mező liliomát is láttuk, amely ma van, holnap pedig kemencébe vettetik, pedig Salamon minden dicsőségében sem öltözködött úgy, mint azok közül egy. Mind ott vannak a betlehemi domboldalon, és mosolyognak a turistákra.

A Genezáret-tó sem változhatott sokat a jézusi idők óta. Mindig friss, mert a Hermon hegyből fakadó három forrás egyesülve beáramlik északról a tóba, és végigfolyik a vizén, mint egy láthatatlan áramlat állandóan táplálva, frissen tartva a nagy víztömeget, majd folytatja dél felé vezető útját a Jordán völgyében egészen a Holt-tengerig.

Örömmel konstatáltam, hogy a tópartot nem építették be, mint nálunk a Balatont. Szinte érintetlen a teljes partszakasz… és ha már a Balatont említettem, alapterületre feleannyi, mint a magyar tenger, viszont a tó mélysége messze meghaladja a miénket. A legmélyebb pontja 43 méter.

A Genezáret-tó meteorológiailag valóban kiszámíthatatlan. A tó észak–dél irányban ovális alakú és körbe van véve hegyekkel és szakadékos völgyekkel, szurdokokkal, amelyek amolyan huzatos szélkürtők is egyben. Hirtelen zúdul le a tó vizére egy-egy erős szél, és pillanatok alatt vihar alakul ki. Az evangéliumi leírások ilyen szempontból is egy az egyben passzolnak a tó mai valóságával.

Megható volt számomra megállni az ókori Kapernaum partszakaszán, ahol Jézus bekéredzkedett Simon Péter halászcsónakjába, és az amfiteátrum alakzatú parton ülő közönséghez beszélt. Ott állhattam (kb. ott), ahol Jézus azt mondta Péternek: „Evezz a mélyre, és vessétek ki hálóitokat fogásra.” Az a hely semmit nem változott, kivéve, hogy pár métert csökkent azóta a vízszint.

Azt hiszem, úgy kell befejeznem szentföldi élménybeszámolómat, mint János az evangéliumát… kicsit átfogalmazva: „Van sok egyéb mesélnivalóm is, és ha azt mind megírnám, napokig mással sem lenne időm foglalkozni.”

„A falat megérintve én is elmondhattam Istennek a kérésemet. Megható volt a pillanat, bár tudom, hogy nem a helyszín a lényeg, mert akik lélekben és igazságban imádják Istent, azokat nem köti semmilyen földrajzi korlát.”

„A Gecsemáné-kertben az olajfák ragadták meg a figyelmemet. Nagyon széles törzsüket látva az ember hajlik elhinni, hogy ezek a fák látták Jézust imádkozni, és szemtanúi lehettek a letartóztatásnak is.”

„Örömmel konstatáltam, hogy a tópartot nem építették be, mint nálunk a Balatont. Szinte érintetlen a teljes partszakasz.”

EGYHÁZTÖRTÉNET

Csuhai József

Kegyelmi töréspontok Kornya Mihály életében

Ma hajnalban született meg negyedik unokánk – Kiss Boglárka. Elgondolkodom azon, hogy mennyi nehézségen át jött világra ez a kicsiny gyermek! Egy új élet! Ha majd egyszer visszatekint és megkérdezi egyik születésnapján: „Anyukám, elmesélnéd, hogyan születtem?” – akkor a szülők elmesélik mindazt, amit átéltek ebben a nyolc és fél hónapban, illetve előtte és utána. Reménységem az, hogy Boglárka hálás lesz Istennek és a szüleinek, hogy akarták, vállalták, szerették! Reménységem az, hogy mindezek ott tartják Isten közelében, ahol megszülethet – sok harc, kudarc, megbocsátás után – az „új ember”, aki megkezdi földi zarándokútját, szolgálva Megváltóját egészen a célig és azután is!Valahogy így lehetett Kornya Mihály életében is: tetszett Istennek, hogy a XIX. sz. első felében Nagyszalontán egy szegény, földműves családban megszülessen egy kis legény. „A kis Kornya Mihály édesanyjától, nyilván az édesapjától való megkülönböztetés okáért, Miska nevet kapott. Ez jobban is illett a mozgékony, fürge gyermekre, mint a hosszan elnyújtva kiejthető Mihály név.” (Kirner A. Bertalan: Kornya Mihály krónikája [Budapest: Fortin L., 1990], 25. o.)

A nagy kérdés mégis az, milyen események formálják e fiúcska életét, hogy korának – sőt a későbbi korok – egyik legjelentősebb baptista misszionáriusa lesz. Melyek azok a kegyelmi töréspontok, amelyeket megtalálunk életében, amelyek még közelebb vonják őt Megváltójához?

Először hadd fogalmazzam meg, mit is értek kegyelmi töréspont alatt: olyan esemény, amelyben fölismerhetjük Isten akaratát, szeretetét, és hozzá igazíthatjuk életünket. Ez megnyilvánulhat megtérésben és megújulásban is.

A Bibliában sok ilyen történet van, például Noé és családja, ahogyan átélik az özönvizet; Ábrahám életében, amikor Isten Izsákot kéri tőle; József a kútban, Potifár udvarában, a börtönben. Az ő életük más irányba is fordulhatott volna, de fölismerték – többnyire –, hogy Isten ott van velük, jót tervezett felőlük, bízhatnak őbenne. Jézus életében nem beszélhetünk „töréspontokról”, mert bár megkísértetett mindenben, de nem volt engedetlen soha az Atyával szemben.

Kutatásom onnét indult, hogy vajon egy közösség, gyülekezet életét Isten milyen mérce szerint méri, hogyan ítéli meg. Odáig jutottam, hogy a tagok, a vezetők életétől nagymértékben függ a gyülekezet sorsa. A Biblia azt mondja: „Ímé, eljövök hamar, velem van az én jutalmam, és megfizetek mindenkinek a cselekedete szerint... Kívül maradnak… aki szereti és cselekszi a hazugságot.” (22,12.15) Tettek, melyek jelzik a hitünket, megrajzolják életutunkat. A derecskei gyülekezet történelmét vizsgálva az első, alapító pásztor Kornya Mihály volt. Számomra mindenképpen minta az ő életútjának elemzése.

Négy területet vizsgáltam:

– megtérése

– első feleségének halála

– gyermekeinek halála

– a szolgálatban való meg nem értés, mellőzés.

Megtérése

Azt már a bevezetőben is jeleztem, hogy eleven fiúcska volt. Serdülőkorában a Patai-tanyára került. Gazdájától nagyon sok jó dolgot megtanulhatott – meg is tanult, sőt későbbi, szolgáló életébe be is épített –, de megtanulta azt is, hogyan kell verekedni, káromkodni.

„A tanyai, pusztai életben az ilyen ténykedés nem is feltűnő. Ez életkérdés, létfeltétel volt akkor. Az csak természetes volt, hogy a rábízott állatokat nem engedte, hogy ellopják. És ha verekedéssel tudta megőrizni, akkor verekedett érte. Kivált a betyárvilágban… nem is nézték legénynek, aki nem tudott verekedni. Az ilyen legény gyáva, nem életre való, az ilyennek nem való feleség, az ilyen nem kapott lányt.”

A magyar ember káromkodási szokásáról hosszan lehetne írni – még akkor is, ha templomba jár. Ilyen volt Kornya is. Meg is szólta ezért egyik alkalommal a gazdája, Rozvány György:

„Miska, Miska, ne káromkodj, ha velem jársz. De azonkívül sem, ez teljesen szükségtelen, és én nem szeretem a káromkodós embereket. A »fene«, a »lépfene« nagyon ártalmas betegség. Kártevéssel jár. Ilyet mondani, ilyet kívánni bárkinek is, még állatnak is, nagyon embertelen dolog. Ilyet máskor ne mondj, nem is akarom hallani, de tudni sem akarom, hogy te ezután is káromkodjál!” (Kirner, 32. o.)

Isten tehát már szembesítette őt rossz szokásaival, és biztos vagyok benne, hogy igyekezett megfelelni a gazdájának, hiszen ekkor ő már parádés kocsis, ami azt jelenti, hogy kiemelt figyelem, ellátás járt neki a sok, felelősségteljes munkáért. Tizenkilenc év körüli lehetett ekkor.

A tanyán élt Pataki Zsigó Mária, aki mint konyhaleány dolgozott. Megbízható, szorgalmas volt. („Ezt a Zsigó Marit még ma is sokat emlegetik a Rozvány család életben lévő tagjai.” [Uo., 33. o.])

„Kornya Mihály ifjúsága, legénykedése hamar véget ért... 23 éves korában, 1866. május 23-án házasságra lépett, feleségül vette Pataki Zsigó Máriát, aki 18 éves volt. Kornya Mihály, mint ifjú házasember, komolyan megkezdte az életet. Feleségét, a nagyon szorgalmas asszonyt, saját szerzésű házukba vitte… Ez a ház kb. 600 négyszögöl telken feküdt… a Nagy telken négy szobás lakás volt megfelelő mellékhelyiségekkel.” (Uo., 39. o.)

„A ház és a telek alkalmas volt a gazdálkodásra. Kornya Mihály jószágot tartott, szántott, vetett… kb. 10-15 esztendeig dolgozott erősen, komolyan nagyszalontai saját gazdaságában. Okosan, értelmesen. Napról napra haladt többről többre. Nem lett gazdag ember, de jó körülmények között élő, ügyes beosztású, különös szorgalmú, őstermelő volt.”

Mindez nagyon szép, de kevés ahhoz, hogy belőle az legyen, amit Isten kigondolt. Hogyan fogja megállni a helyét a gúnyolódások közepette, amikor hátára dobkályhát kötnek a legények, és azt ütve-verve kísérik ki a faluból, ahol az evangéliumot akarta hirdetni, vagy más alkalommal országos közgyűléseken hogyan tudott mindig szelíden, de határozottan felszólalni? Hogyan tudott a gabonatolvaj segítségére lenni – engedve, hogy elvigye a zsák búzát, miközben megvacsoráztatta, és imádkoztak érte? Milyen változáson kellett mindehhez átmennie? Hogyan is történt a megtérése?Miért nevezhetjük „kegyelmi töréspontnak” Kornya megtérését?

„1874 őszén estefelé Tóth Mihály nagyszalontai polgár szőlőfedés után a Vinkertből ballag haza. Útközben találkozik az arra lakó Kornya Mihállyal, együtt mennek tovább a város felé. Beszélgetnek. Rövidnek találják a napot, és hosszúnak az éjszakát. Tóth Mihály ekkor mondja Kornyának, hogy ő nem fekszik le korán, mert eljár esténként Lajos Jánosékhoz bibliamagyarázatra. Ott egy Békés megyéből való gyomai ember prédikál nagyon érdekesen. Úgy, mint egy református tiszteletes. A házi összejövetelen valóban Novák Antal bibliaárus prédikált, akinek a bibliamagyarázata nagyon megnyerte Kornya Mihály tetszését, és ettől fogva a Biblia igazsága mélyen foglalkoztatta a lelkét. Ő is Bibliát vásárolt, és így ellenőrizte a prédikációt, és olvasgatta, kutatgatta az érintett bibliai helyeket. Számtalanszor éjjeleken át maradt ébren Krisztus igazságainak olvasgatása mellett.” (Uo., 45. o.)

Ezek az éjszakák mélyen szánthattak lelkében. Megláthatta önmaga helyzetét és Isten szentségét. Megláthatta a mulandó világ és az Isten országa közötti nagy különbséget. Helyére kerülhetett benne a család, munka jelentősége, hiszen később látjuk, hogy a „Kornya-ház olyan volt, mint egy teológiai szeminárium”, amit ott láttak a vendégek, azt vitték haza a saját családjukba, gyülekezeteikbe.

Amikor a bemerítés igazságáig eljutott, akkor „ő maga utazott el Budapestre, hogy hívja Meyer Henriket. Néhányan úgy tudják, hogy Kornya ekkor még gubában ment el Pestre, s akkor még kinevették volna a pestiek. De úgy látszott, hogy Kornya ezen nem bánkódott meg. A valóság az, hogy Kornya Mihály lelkében nagy indíttatás, nagy tusakodás volt Isten szent dolgai felé, aki hívja őt az eke szarvától, az ökrei mellől úgy, mint Ámósz prófétát. Hiába próbált ellenállni. Már nem tudott többé.” (Uo., 46. o.)

Igen, Kornyánál a hitre jutás és az elhívás egybeesett. Oly mélyen, komolyan vette az Ige tanítását, hogy mindent kész volt alárendelni Jézus Krisztus követésének. „Töréspont”. „Kegyelmi töréspont”. Ezt a váltást csak hit által, Istenben bízva tudta megtenni, annál is inkább, mert ekkor már (31 évesen) nem volt egyedül, ott volt a családja is. Isten azonban visszaigazolta Kornya döntését, sőt mellé állította a családját is a szolgálatban.

1875. augusztus 24–26-án Meyer Henrik Gyulán tartózkodott, hogy megvizsgálja a bemerítkezésre jelentkezőket. „…nagyon meglepte Kornya Mihály értelme és hitbeli nagy felkészültsége. És elfogadta. Naplójába így jegyezte be: »kész volt mindent elhagyni, még a pálinkafőzést is.« (48. o.)

Hajnali 3 órakor mentek ki a határban folyó Fehér-Körös vizéhez, s ott Jézus Krisztus példája szerint bemerítette Kornya Mihályt és a többi testvért.

A változás egyértelmű volt. Híre elterjedt a nagyszalontai piacon. Mindenki erről beszélt, és ő büszke is volt erre. „Kornya maga ment el 1876-ban a régi gazdájához, Rozvány Györgyhöz. Beköszönése alkalmával hangosan mondta: »Tekintetes úr, igazán nem káromkodom már, sem a feleségemet nem verem meg.« És elmondta a maga valójában mindazokat, amik történtek vele az utóbbi időben.” (Uo., 49. o.)

A következő nagy változás, „kegyelmi töréspont” Kornya Mihály életében a felesége halála

A tények: „1890. május 17-én meghalt első felesége, Pataki Zsigó Mária, a sok gyermek édesanyja. Az anyakönyvi bejegyzésnél már mutatkozik a református egyház neheztelése, mert érdekesen szertartás nélkül való temettetésnek minősíti Kornyáné temetését. Csak azért, mert nem református lelkésszel temették, hanem baptista módszerrel azt, aki halálakor baptista vallású volt.” (Uo., 66. o.) Ide tartozik az is, hogy „Kornya 1890. szeptember 17-én (4 hónap múlva) újból megnősült. Feleségül vette Derecskéről özv. Takácsné Tóth Máté Zsuzsannát, aki 1881-ben merítkezett be Kornya Mihály által. A második feleségének volt két gyermeke, így a Kornya gyermekek kaptak két mostohatestvért is: Takács Zsófiát… és Takács Margitot.”

Nagyon nehéz ezekre az eseményekre bármit is mondani. (Hiszen a történelem tanulása közben vagy visszaemlékezésekben, méltatásokban átsiklunk vagy meg sem említjük ezeket az eseményeket…) Nehéz a krízisekkel valamit is kezdeni, nehéz meglátni, hogy ezek olyan „töréspontok”, amelyek újabb kegyelmet, Istenhez való közeledést, ragaszkodást rejtenek.

Hasonló gondolatokról ír Révész Szilvia a Keserűből édeset című kis könyvében:

„A kríziseket a legritkábban fogadjuk tárt karokkal, inkább azt gondoljuk, hogy fölöslegesen megkeserítik az életünket. Mire tanít Naomi és Ruth példája a XXI. században? Arra, hogy az élet kiszámíthatatlan. Nehézségek akkor is jönnek, ha Istenhez tartozunk, Istennel járunk, és soha nem tudhatjuk, hová vezet az út, amelyen ma indulunk. Arra tanít, hogy lesznek olyanok, akiktől el kell majd válnunk, és jönnek újak, akikre soha nem gondoltunk volna. Hogy megszűnnek biztosnak hitt »források«, de megtapasztalhatjuk Isten csodálatos, természetfeletti gondviselését is... Igaz, amit az Igében olvasunk: »Mert ő megsebez, de be is kötöz, összezúz, de keze meg is gyógyít.« (Jób 5,18) Mellettünk áll életünk fordulópontjain, örömeinkben és a váratlan krízisekben. Velünk van a mélységekben, együttérez, megsegít és megerősít. Közben alakít és formál, megmutatja önmagát, tanít és gazdagít. Mert ott a völgyben születnek életünk legfontosabb történetei, ott fakadnak a források, melyek talán utódaink legáldottabb örökségei lesznek.” ([Budapest: Harmat, 2018], 9. o.)

Következzen most néhány interjúrészlet olyan testvérektől, akik hasonlót éltek át, mint Kornya Mihály. (Azért is tartom ezeket fontosnak, mert Kornya nem vezetett naplót, belső vívódásairól keveset vallott, megkérdezni már nem tudjuk, így nem tudjuk azt sem, hogyan élte át ezeket az éveket – csak a végeredményeket látjuk. Az viszont fontos, hogyan lehet átjutni hasonló helyzeteken, illetve hogyan lehet „kegyelmi töréspont” egy haláleset.)

Interjú Fóris Istvánnal

Az első interjúalany Fóris István lelkipásztor. Arra kértem, mondja el, hogyan élte át felesége elvesztését. Melyek voltak azok a tényezők, amelyek segítették a hitben, a szolgálatban megállni, és melyek voltak – ha voltak – azok, amelyek nehezítették.

„1971. november 5-én kötöttem házasságot Erdélyi Johannával, aki a Pécsi Baptista Gyülekezet szolgáló tagja volt. Isten a házasságunkat négy gyermekkel ajándékozta meg. Amikor 1982. július 3-án a negyedik gyermekünk született, rosszindulatú nyirokszövet-daganatot diagnosztizáltak nála. Nagyon lesújtó volt ezt hallani. Az ezután következő hónapokban gyakran jártunk kezelésekre Budapestre a Klinikákra. Dr. Lehoczki Dezső testvér volt a kezelőorvosa. A sok utazás és a kezelések mellékhatásai elsősorban a feleségemnek jártak sok szenvedéssel, de nekem is sok harcot, küzdelmet, szenvedést jelentett ez az időszak. Sokat imádkoztunk a gyógyulásáért, bízva abban, hogy Isten meghallgatja kérésünket. Az imádkozásban sok gyülekezetben csatlakoztak hozzánk testvérek. Kérésünk nem talált meghallgatásra az Úrnál, és 1982. június 10-én elszólította őt mellőlem, közülünk e földi létből. A közel 11 évi házasságunk alatt hűséges segítőtársam volt a szolgálatban is. Sok áldásban, örömben volt részünk. Sokszor megtapasztaltuk Isten gondviselő szeretetét.

Közben volt már három korábban tervezett és rögzített időpontú menyegzői alkalom is a gyülekezetben, melyeken nekem kellett szolgálnom. Kettő a feleségem halála utáni héten, a harmadik pedig a temetés hetének szombatján. Ráadásul ez annak az orvosnak az esküvője volt, akinek a kórházi osztályán halt meg a feleségem. Nem volt könnyű szolgálni ezeken.

Amikor itt maradtam négy gyermekkel, az első 9,5 éves, a második 8 éves, a harmadik 5 éves, a legfiatalabb 11 hónapos volt. Nem tudtam elgondolni sem, hogyan lesz tovább. Nagyon nagy teherként nehezedett rám ez a helyzet. Ellátni a gyermekeket, végezni tovább a szolgálatot. Hogyan tudom mindezt megoldani? Mert arra soha nem gondoltam, hogy ezek után leteszem a lelkipásztori szolgálatot. Nem én voltam itt sem az erős! Bíztam az Úrban, hogy ő, aki elhívott a szolgálatra, fog adni erőt, és nála mindenre lesz megoldás.

Nem tudom, miért történt velünk mindez. A titkok az Úréi. Azt viszont elmondhatom, hogy sokkal jobban együtt tudok érezni azokkal, akik hasonló helyzetbe jutnak, és másként, talán hitelesebben tudom vigasztalni, bátorítani őket.

Amint írtam is, sokat imádkoztam, imádkoztunk feleségem gyógyulásáért. Némelyek nem értették meg, miért szeretném a gyógyulását, és miért imádkozom ezért, hiszen megmondták az orvosok, hogy nem fog meggyógyulni. Az ilyen megnyilvánulások még jobban megnehezítették a helyzetemet. Egy kissé elmarasztalóan dr. Lehoczki Dezső testvérnek, feleségem kezelőorvosának is elmondták, hogy én ebben a helyzethez is miben reménykedem, és megkérdezték, mi erről a véleménye. Ő azt mondta, hogy amelyik orvos és lelkipásztor nem hisz abban, hogy a beteg meggyógyulhat, az hagyja abba azt, amit csinál. Ezt egy, már kilencvenedik évében járó lelkipásztortól tudom, akinek ő mondta el.

Egy évig felváltva feleségem édesanyja és az én édesanyám segítettek a háztartási munkában és a gyermekek nevelésével járó feladatokban. Amiben tudtam, én is részt vettem, és végeztem tovább a lelkipásztori szolgálattal járó feladatokat is.

Egy ideig nem tudtam elképzelni, hogy ismét megházasodjak. Talán ez nem is csoda. Közben Isten már készítette elő a folytatást. Jól emlékszem arra, hogy szilveszterkor az istentisztelet és az éjféli imaóra közötti szünetben befelé fordulva, magamba roskadva ültem az imaház első padsorában. Egyszer csak átfutott a gondolataimon, hogy Binkl Ibolya, aki akkor a Soltvadkerti Baptista Gyülekezet tagja, gyermekbibliaköri vezető volt és más szolgálatokban is aktívan részt vett, ő lesz a feleségem és a szolgálatban segítőtársam. A következő napokban az Úr elé vittem ezt a gondolatot, mert ő nemcsak azt ismeri, ami elmúlt, hanem látja a jövőt is. Elcsendesedéseimben azt értettem meg, hogy Istentől van ez a dolog. Amikor Ibolyának erről beszéltem, ő is Isten elé vitte imádságban ezt a kérdést, majd igent mondott.

Gyermekeimnek is elmondtam, hogy ő lesz majd az anyukájuk, emlékszem rá, egy felszabadultságot, örömet láttam a szemükben, az arcukon. Ez nagy megnyugvás és bátorítás volt számomra. Így 1983. július 9-én házasságot is kötöttünk. A gyermekek is nagyon megszerették őt, és ő is gyermekeket. Mind a mai napig jó, szeretetteljes a velük való kapcsolat. Ugyanígy az unokákkal is. Házasságunkból is született még egy fiúgyermek. Így öt gyermekünk van. Mind az öten jó testvérek és szeretik egymást, és mi is őket. Nincs különbség.

Amikor nyilvánvalóvá lett, hogy Binkl Ibolya lesz a feleségem, akkor némelyek részéről megint jöttek a támadások, az elmarasztalások. Ilyeneket mondtak egymás között, hogy biztos nem is szerettem igazán az elhunyt feleségemet, hogy ilyen hamar megházasodtam. Néhányan azt sem nézték jó szemmel és nehezen vették tudomásul, hogy ő lesz a feleségem, mert nekik más elképzelésük volt. Volt olyan is, aki már ki is választotta helyettem a személyt. De a jövőmet nem ők döntötték el. Én is elsősorban Istenre bíztam a folytatást. Ő pedig olyan házastársat adott Ibolyában is, aki nagy segítség és támasz a szolgálatban.

Ebben az évben leszünk 36 éve házasok. Az elmúlt 36 év alatt sok bátorítást, biztatást kaptam tőle, amikor elcsüggedtem, elfáradtam, talán meg is fáradtam. Sok áldásban volt részünk ez elmúlt időszak alatt, és megtapasztaltuk, hogy az Úr gondot visel. Hisszük, hogy őrá ezután is mindig és mindenben számíthatunk!”

Interjú Szőke Ignáccal

A következőkben egy Szabolcs megyében élő cigány testvérem, Szőke Ignác bizonyságtételét szeretném megosztani, aki 26 éve élt boldog házasságban, amikor 2005. május 2-án elveszítette 40 éves feleségét, és 10 gyermek gondja szakadt hirtelen a nyakába.

„– Nagyon nehéz volt feldolgozni a legelején, mivel eléggé magamba zuhantam, de erőt és kitartást a gyermekek meg a testvérek és a szolgálat, a gyülekezeti helyek – ezek adtak nekem.

– Tehát az egyik oldalon egy nagy törés, a másik oldalon maradtak egészséges kapcsolatok.

– És Isten igéje is sokat segített, mert azt is kerestem, hogy a hiba bennem vagy másokban van-e. Mi ez az egész mindenség? Nekem nagy erőt adott az Ézsaiás 61. részéből, amikor beszél az Úr az árvákról és özvegyekről, és elgondolkodtam rajta, hogy te ezt látod, tudod, Istenem, amiben én most szenvedek, és neked van gondod ránk. Ez azért volt fontos, mert azelőtt úgy gondoltam, hogy Isten elhagyott, de ahogy ezzel az igével találkoztam, ez nekem nagy erőt adott és megkönnyebbülést. És utána, ahogy továbbolvastam a Bibliát – mert tudtam, hogy a feleségem ott van a mennyben, és úgy akartam vele találkozni, mint a férje –, Máté evangéliumában olvastam az Úr Jézus szavait, aki megfeddi a farizeusokat, hogy nem ismerik az Írásokat, hiszen a mennyben nem lesz házasodás, mert mindannyian olyanok leszünk, mint az angyalok. Ez is olyan felüdülést adott nekem, hogy Berta olyan, mint egy angyal. A további lépésben is Isten igéje adott erőt, mert úgy gondoltam, hogy nem akarok megnősülni, hanem így akarom leélni az életemet, hogy így találkozzam Bertával. Szólt az Úr továbbra is az ő igéjéből, hogy nem jó az embernek egyedül, adok hozzáillő segítőtársat. Ennél az igénél szintén megálltam. Te elvetted tőlem, de kit akarsz hozzám adni? Te tudod, hogy nem akarok megnősülni, így szeretném az életemet letudni, de – nem tudom, hogyan – Irénnek az arca egy perc alatt elment előttem. Akkor megrémültem és megrettentem. Kérdeztem az Urat, hogy miért volt ez? Mit akarsz ezzel nekem megmutatni? Azt is el kell mondanom, hogy Irént is készítette erre az Úr. Őelőtte is elment az én arcvonásom, ő is megrettent ettől, és azonnal letérdepelt és imádkozta, hogy Uram, hát ez nem lehetséges, hiszen neki családja van, gyermekei vannak, és ő a mi pásztorunk. Ilyen meg sem történhet. Mégis az Úr úgy rendelte, hogy minket így összehozott. És amikor ezeket így dolgoztam felfele, tudni kell, hogy a szolgálat volt az a legnagyobb erő, amit kaptam, holott én belülről teljesen össze voltam roppanva. Amikor elmentem valamelyik gyülekezetbe, a testvérek részéről olyan erőt kaptam. Vágytam arra, hogy erősödjenek, és én az Úr elé mentem, és mondtam: Te látod, Uram, hogy én milyen mély ponton vagyok, hogy tudnám én erősíteni ezeket a testvéreket, pedig ők arra vágynak, hogy kapjanak eledelt, kapjanak erőt, de énbennem nem ez van. És az Úr azt mutatta meg nekem, hogy az én gyengeségem az ő erősségükre válik, és az ő hitük pedig engem erősített, hogy ezt túl kell élnem. Nekem vinnem kell azt, amit az Úr rám bízott. Azok is segítettek naponkénti beszélgetésekkel, imádkozással, akikkel együtt szolgáltam. Nehéz időszak volt ez.

– Mi nehezítette különösen ezt az időszakot? Volt-e ilyen?

– Nem volt ilyen, mert a testvérek ismertek bennünket, hogy szerettük, tiszteltük egymást, a szolgálatban erősítettük egymást, egymás hiányosságait betöltöttük. Így volt erős a mi szolgálatunk. Még a mai napig is pozitívan beszélnek Bertáról is és rólam is a testvérek. Nincsenek rossz akaratú megjegyzések.

– Nem villant át a fejeden a haláleset után, hogy mivel kicsik a gyermekek – a legkisebb 3 és fél éves volt –, talán anyára van szükségük?

– Lányommal, Edinával voltunk egybe, és amikor jöttek az ünnepek, akkor a mi családunk hiányos volt. Hiányzott a gyermekeknek, hogy az anyukájuk sütött, főzött. Ez már nem volt ekkor. A következő évben anyák napja volt az iskolákban és az óvodákban, és a többieknek az anyukájuk ott volt, ezeknek nem volt ott. Ezen is elgondolkodtam, hogy nekik apára van szükségük, és továbbmentünk ezen az úton, és nekem az a kötelességem, hogy felneveljem őket. És ez a felelősségtudat erősített engem a túlélésben. Aztán láttam, hogy szükségük van nekik az anyára, mert hiányzik nekik az anyai szeretet, az anyai gondoskodás, és ezután döntöttem úgy, hogy mégis megnősülök, mert én azt egyedül nem tudom betölteni nekik, amire valójában szükségük van. Irénnel így álltunk össze, hogy ő tudta az én családi állapotomat, én is tudtam mindent az ő családi életéről, és ő felvállalta.”

Hogy pontosan hogyan élte meg Kornya Mihály felesége elvesztését, és az új feleséggel való házasságkötést, azt nem tudjuk, csak sejtésünk lehet róla: készülhettek a tragédiára, illetve annak krisztusi folytatására, hiszen 1890. május 17. és szeptember 17. között csak 4 hónap van, és úgy választani, hogy a gyemekek is a lehető legjobb körülmények között legyenek, és Kornya Mihály is tudja folytatni a szolgálatát, csak átgondoltan, Isten Lelkének különös vezetése alatt lehet.

A következő „kegyelmi töréspont” a gyermekei korai halála

A Kornya-krónikából a következőket tudhatjuk, és Kelemen Sándor Tomi testvér Kornya Mihály utódainak témáját feldolgozó tervezett könyvéből még több részletet fogunk megtudni:

Gyermekei: Julianna (?–1905), Zsuzsánna (1868–?), Mária (1876–1899), Erzsébet (1877–1905), Sára (1879–?), Teréz (1882–1902), Mihály (?–1914).

Ezek az adatok azt mutatják, hogy Kornya Mihály legalább öt gyermekét temette el. Ez szörnyű tragédia lehetett Isten emberének. Annak a Kornyának, akinek a családjáról mintát vettek az induló gyülekezetek, akikhez szabták az életüket, mert Kornyáék is az Igéhez szabták a családi életüket is, amiről így olvashatunk: „mikor Kornya a hitbeli életnek odaszentelte magát, ezek a gyerekek szintén a szülők mellett voltak mindenben. A Kornya szülők nevelésének egyik oldala a fegyelem, a másik oldala a szeretet volt... Figyelemre méltó, hogy a baptista énekek nagy részét a Kornya gyerekek: Mária, Sára, Teréz, fordították magyarra. Részint a Singvögelleinből, részint más helyről. Ezt tették névtelenül, családi kapcsolatuk iránti kötelességből, honorálás nélkül, nyilván az édesatyjuk kívánságára. A lányok jó hangú énekesek voltak, és mivel ők tudták először az énekeket, mentek édesatyjukkal vagy nélküle is egyik-másik helyre a gyülekezetbe, és tanították az új, ismeretlen énekeket.”

Minden leánygyermek elvesztése hatalmas fájdalmat jelenthetett Kornyának, mégis a legfájdalmasabb fia, Mihály elvesztése volt. Benne remélte szolgálatának folytatását. Nagyon összetört a háborúból jövő gyászhír hallatán. 70 éves volt már ekkor. Nem tudjuk megkérdezni őt, hogy élte át ezeket az éveket, és mit jelentett fia halála, de tudunk néhány vallomásból következtetni arra, hogyan válhattak Kornya számára is „kegyelmi erőforrássá” a „kegyelmi töréspontok”! Olvassuk először dr. Viczián János testvér szavait, amit egy korabeli interjúból idézek:

„– Nem kerülhetek meg egy fájdalmas kérdést. Egy évtizeden belül veszítették el mindkét gyermeküket. Kívülről láttuk, milyen keresztényi módon viselték a szívszaggató fájdalmakat Irénke nénivel együtt. Mondana valamit a belső küzdelmekről is?

– Angéla lányunk 18 éves korában az érettségi előtt autóbalesetben távozott közülünk. Gábor fiunk tíz évvel később, 31 éves korában mint nős és két gyermek édesapja agydaganatos műtét után távozott a családból. Nagy megrázkódtatás volt ez nekünk, de a gyülekezet testvérisége mellettünk állt vigasztalásukkal és segítségükkel. Isten nagy kegyelme folytán a szolgálatban töretlenül megmaradtunk, és tudtuk végezni azt a nagy gyász ellenére is.

– Az eredményes szolgálathoz elengedhetetlen a megfelelő családi háttér. Irénke nénit is így láthattuk, aki csendes, szelíd, mindig segítőkész munkálkodásával Viczián testvér mellett állt.

– Irénke mindig hűségesen helytállt a gyülekezeti szolgálatban, a beteglátogatásban. Gyakran jöttek hozzánk látogatóba az egyház külföldi vendégei, és Irénke magyaros ételeit, különösen a halászlét nagyon kedvelték. Feleségem mindig ott segített fáradhatatlanul, ahol arra szükség volt. Ez a mai napig így van. Hálás vagyok őérte az Úrnak.” (Hcsné: „Életutak”. Jó Pásztor, 2006. március–április, 4–5. o.)

Egy másik interjúban így vall egy cigány nőtestvér, Szilágyi Olga Újlétáról:

„– 52 éves vagyok, újlétai lakos. Itt születtem Újlétán. Három gyermek édesanyja, de tudom, hogy ők már Istennél vannak, és nem bánkódom amiatt, hogy ők már oda vannak, mert tudom a betegségüket, mert tudom, hogy Isten ezzel nekem nem rosszat tett, jót cselekedett. Isten az, aki nekem mindent megad itt a földön. Szeretetet, testvéri szeretetet is, és bárhová csak felkiáltok is az égre, mindig jön a szeretet, mindig jön a segítség. Amikor még nem voltam megtérve, nem voltam akkor sem rossz senkivel. Neveltem a gyermekeimet, dolgoztam rengeteget, mentem éjjel és nappal a volt élettársammal együtt, de sajnos nagyon sokat ivott és nagyon sokat bántott engemet – a gyermekeimmel is együtt. Én akkor is azt mondtam, majd talán elmúlik, talán befejezi, és alázattal tűrtem már akkor is. Aztán meghalt a legelső kislányom, Olga Bettike 6 hónap 8 naposan.

– Mi volt a betegsége?

– Neki a szívével volt baj. Szívelégtelensége volt.

– Hogyan fogadtátok ezt?

– A család nagyon rosszul fogadta, pedig én még akkor nem voltam elhívva az Úr felé. Nagyon rosszul fogadták, de én nem zúgolódtam, nem ordítottam, nem bántottam Istent. Csak hallgattam, ki mit mond. Amikor nem látták, sírtam. Nem voltam még hívő, de akkor is azt mondtam, hogy Istenem, te tudod, mit miért tettél, drága Uram!

– És reméltétek, hogy jön a következő gyermek?

– Igen. Azt mondta édesapám és édesanyám, hogy én már ne szüljek több babát, mert lehet, hogy mind el fog menni, de én azt mondtam, hogy nekem is kellene gyermek, én is anya vagyok és anya szeretnék maradni! És akkor azt mondta nekem édesapám és édesanyám, hogy akkor legyen minden a te döntésed, lányom! És aztán megint terhes lettem, Gyuszikával, és ahogy növekedett, elkezdett menni, aztán óvodába járt, és 6 év 3 hónaposan ő is meghalt a két kezem között. A két kezem között. Leballagott az óvodából, és aztán meghalt ő is. De tudom, hogy ő az Úrnál van. Ő is. Tudom, hogy ott van az Úrnál, és azzal a tudattal jó élni, hogy én is oda fogok menni! És úgy szeretném élni az életemet, hogy elnyerjem az Úr szeretetét és dicsőségét! Segítek embereken is, segítek a sebeiket felgyógyítani. Mert vannak olyan emberek a környezetemben, hogy nagyon sokat elesnek, és segítek nekik felállni. Segítek nekik imádkozni. Segítek nekik beszélgetni. És az erőt adja az Úr, a szót adja az Úr. Csak figyelni kell rá, és hallgatni kell rá. És aztán 2006. december 22-én, egy 14 és fél éves kislányom azt mondhatom, hogy hazaköltözött. Hazaköltözött. Este háromnegyed tízkor elment. De büszke vagyok a kislányomra, és legjobban az Úrra. Ő már be volt merítkezve. 12 évesen el tudta dönteni, hogy kinek szolgál. Oláh József testvér mondta a bemerítéskor, hogy sok embert merített már be, de olyan választ, mint a Gyöngyösi Noémitől kapott, ő még nem kapott senkitől. Azt kérdezte tőle, amikor bemerítette, hogy mit lát és mit érzett. És ilyen választ még nem kapott senkitől, mint tőle akkor. És ugye 2016. december 22-én meghalt az én kislányom este háromnegyed tízkor. Senkinek nem kívánok ilyet az életben, de hálát adok az Úrnak, hogy akkor fogta a kezem, és nem hagyott el. Amikor többszöri újraélesztés után láttam, hogy Isten nem adja vissza, azt mondtam: Tudom, Uram, megértettem. Ő már nem él. Nem fog visszajönni. És olyan fény ragyogta be a gyermekemet... tudom, hogy ezt emberek nem hiszik, Isten a tanúm rá, a lábától a feje tetejéig olyan fény ragyogta be, mint ha 500-as égők égtek volna odabent. És akkor ment összébb és összébb a fény, és akkor mintha elragadták volna a gyermekemet. Tudom, hogy az Úrnál van. Hálás vagyok az Úrnak, hogy fogta a kezemet akkor is, és fogja most is. Nekem ő a reménységem, ő a büszkeségem. Mindent benne találok meg. Az Úrban, mert hiába van a látható, jobb nekem a láthatatlant szeretni és tisztelni nap mint nap. Hozzá felkiáltani. Jó, mert a látható is kell az embernek, de mégis azt mondom, hogy inkább a láthatatlan kell nekem. A láthatatlan erősít engem.”

Olga testvérnőt Isten nagyon közel vonta magához. Erőforrás lett a többiek számára is. Ő, aki átélte három gyermeke elvesztését, és így sem zúgolódott, mert tudta, hogy Isten nem téved.

Kornya utolsó vizsgálandó területe a szolgálatban való mellőzés

Hogyan élte meg? Hogyan lett ez számára „kegyelmi töréspont”? Dr. Haraszti Sándor így ír a Kornya-krónika bevezetőjében:

„Kornya életének az alkonya, mint a nagy embereké általában, nem nélkülözte a méltatlan meghurcoltatást és meg nem értést, mások következtek utána, akik nem ismerték el őt, és »mikép a fán letolja / Az ifju lomb a tavalyit« (Tompa Mihály), úgy cselekedtek az egyik békési konferencia alkalmával Kornyáékkal: »Rátok most már nincs szükség« – kiáltván nekik. Ez az áldatlan állapot megkeserítette az ősz evangélista életét.”

Így ír erről az időszakról Fábián Sándor testvér A baptisták helyzete Magyarországon a 19. és 20. század fordulóján, elismertek és el nem ismertek című szakdolgozatában:

„Ugyanezen a konferencián Meyer szerint szinte tettlegességre is került a sor. Ugyanezen év (1894) januárjában ezt írja Kornya Mihálynak: »Több éve vágyódom arra, hogy véglegesen visszavonuljak a misszió vezetésétől és az azokkal való közreműködéstől, akik csak tolmács útján érintkezhetnek velem; eddig az a gondolat tartott vissza, hogy sokan nagy szomorúsággal vennék tudomásul visszavonulásomat, s úgy érzem, hogy vétkeznék az Úr ügye ellen. De azt gondoltam, hogy majd megtehetem akkor, ha Udvarnoki és Balogh visszajött a szemináriumból. És lám, milyen különös, most pedig a tőlem való elszakadásnak olyan módját választották, mintha vasbilincsekkel kötöttem volna őket magamhoz, s mintha a velem való kapcsolat révén egy terhes igába hajtották volna fejüket! Ó, miért nem tudhattam ezt előbb? Szívesen megkíméltem volna őket az elszakadási manővertől. Valószínűleg régen megmondtam volna nekik, hogy nem akarok senkinek sem az elöljárója lenni, aki nem óhajtja. Magától értetődik, hogy nem vagyok többé azoknak az elöljárója, akik elszakadtak tőlem, de azoké sem, akik azt gondolják, hogy teljesebb önállóságra tesznek szert, ha nem leszek.« Később Karcagon: »Beszéltem két idősebb testvéremmel, Kornyával és Tóthtal, és közöltem velük, hogy legszívesebben visszavonulnék, ők pedig egyesüljenek a fiatalokkal.«” (53. o.)

Az érződik ki ezekből a sorokból, hogy a Hamburgból visszatérő fiatal teológusok, igehirdetők határozott változtatást szeretnének a missziómezőn. Meyer közel van Kornyához – és viszont is –, így a Meyer Henriket ért bántalmak Kornyát is érintették. Nem tudták elkerülni a szakadást. A statisztikai kimutatásokból azt látjuk, hogy Kornya eredményessége ugyan csökkent, de még mindig tudja őt Isten használni. Kiállt elvei mellett, de nem volt haragos, indulatos. Tűrte a megaláztatást, és hirdette az evangéliumot. Isten erre hívta el. Ő ezt tette.

Mit élt át közben? Nem tudjuk, de tudhatjuk egy interjúrészletből, melyet Oláh Józseffel készítettem:

„– Kornya Mihály többször is átélte, hogy mellőzik a szolgálatokban, amit a Hamburgból hazatért fiatal szolgatársak így fejeztek ki: Kornya testvér! Magára már nincs szükség!

Tudom, hogy neked is voltak nehéz időszakaid. Te hogyan élted át?

– Örülök annak, hogy valakit érdekel ez a téma, és hogy egyáltalán élek és szolgálok, de hogyan? A nagy kegyelem, hogy Isten mindenben ott van. Azt, amikor a botlásom volt, és az egyház leállított, azt kell mondanom, hogy jól tette, hiszen az ember később, amikor elemzi a történteket, rájön arra, hogy milyen buta is voltam. De ha mélyebbre nézünk, akkor azt kell mondani, hogy a Biblia tele van bukott emberekkel. Például a menny kapujának bejáratai Jákob fiairól vannak elnevezve. Egyrészt tudom, hogy elszálltunk a misszió elején, és ezért engedte meg Isten ezt. Tudod, igaz, hogy az ember lelke mélyén szeretne valaki lenni. Így voltam én is: mélyen a világból jöttem, aztán megtértem, majd a baptista egyház fölavatott evangélistává. Szinte a csúcsra kerültünk. Aztán jöttek a tragédiák, és azt is túléltük, majd az ember az gondolta, ki, ha nem én? És Isten megengedi ezeket. Rájöttem arra is, hogy a sok fájdalmat is megengedte Isten. Ma már eljutottam arra a pontra, hogy megdöbbenek, Isten mennyire szeret, mennyire ő az, aki megerősít. Átvezetett a pusztákon, de soha nem engedte el a kezemet. Amikor ellenem támadtak a rokonok, vagy hátba támadtak mások, amikor kongott minden, és szinte nem kaptam levegőt, akkor volt legjobban velem Isten. Soha nem éreztem annyira Isten jelenlétét, mint ezekben az időkben.”

Lehet, hogy ezért engedi meg mindezt Isten a mi időnkben és Kornyáéban? Sokszor sírt Kornya. De nem lett megkeseredett. Élete végéig tudott vigasztalni, bátorítani, tanítani, mint aki átélte Isten lehajló szeretetét a megtérésekor, özvegységében, gyermekei elvesztésében és a szolgálatban való mellőzésben is.

A bevezetőben arról írtam, hogy Anna lányunk gyermeket szült – fájdalommal, de élő reménységgel. Mire a befejező részt írom, érkezett egy újabb hír: Petra lányunk kezét megkérték. Harmadik év után, melyben sok vívódás, Isten előtt való megállás volt az egyik oldalon, a másik oldalon pedig türelmes, szerető várakozás, reménység, hogy Isten elhozza ezt a pillanatot.

Milyen sokat tesz Isten értünk, hogy megértsük szeretetét, és teljesítsük akaratát!

Kornya Mihály kimagasló példája annak, hogyan kell ragaszkodni az élő Istenhez, és tanulni a „kegyelmi töréspontokból”!

Kornya Mihály (1844-1917)

„Hogyan is történt a megtérése?Miért nevezhetjük »kegyelmi töréspontnak« Kornya megtérését?”

„Amikor a bemerítés igazságáig eljutott, akkor „ő maga utazott el Budapestre, hogy hívja Meyer Henriket.”

Kornya-korabeli bemerítés az erdélyi Szalárdon, a Berettyó-folyóban

„Nehéz a krízisekkel valamit is kezdeni, nehéz meglátni, hogy ezek olyan „töréspontok”, amelyek újabb kegyelmet, Istenhez való közeledést, ragaszkodást rejtenek.”

„Az elmúlt 36 év alatt sok bátorítást, biztatást kaptam tőle, amikor elcsüggedtem, elfáradtam, talán meg is fáradtam. Sok áldásban volt részünk ez elmúlt időszak alatt, és megtapasztaltuk, hogy az Úr gondot visel. ”

„Kornya Mihály legalább öt gyermekét temette el. Ez szörnyű tragédia lehetett Isten emberének.”

Az asztalnál Kocsi Imre és Kornya Mihály, mögöttük az első erdélyi prédikátoriskola résztvevői

„Minden leánygyermek elvesztése hatalmas fájdalmat jelenthetett Kornyának, mégis a legfájdalmasabb fia, Mihály elvesztése volt. Benne remélte szolgálatának folytatását.”

„Hálás vagyok az Úrnak, hogy fogta a kezemet akkor is, és fogja most is. Nekem ő a reménységem, ő a büszkeségem. Mindent benne találok meg.”

„De ha mélyebbre nézünk, akkor azt kell mondani, hogy a Biblia tele van bukott emberekkel. Például a menny kapujának bejáratai Jákob fiairól vannak elnevezve.”

Koszorúzás Kornya Mihály sírjánál 2017-ben

Tóth Krisztián

Valóban Isten a szenvedélyünk?

Hogy értsük a címet? Pontosabban John Piper amerikai baptista lelkipásztor nemrég magyarul is megjelent könyvének címét: Szenvedélyem, Isten.[1] Mit jelent ez a szokatlannak hangzó viszonyulás Teremtőnkhöz? Nem túlzás ez?

A hétköznapokban és a közbeszédben a szenvedély szó nem mindig a legpozitívabb kontextusban található. Éppen ezért keresztényként sem sűrűn használjuk gyülekezeti zsargonunkban. Ha valakinek szenvedélye van, akkor függő – gondoljuk. Mégis mindez homlokegyenest más fényben látszik, ha Istenre gondolunk. Istentől függeni, benne és csak benne bízni!

A mű alaptézise, hogy akkor dicsőítjük leginkább az Urat, amikor a legboldogabbak vagyunk a vele való kapcsolatban, amikor benne találjuk meg életünkben a legnagyobb megelégedettséget. A keresztény hedonizmus – definiálja Piper a 13. oldalon – nem más, mint amikor az Istenben való gyönyörködés lesz életünk főműve. Ennek áldott következménye, hogy „legvégsőkig lesz erőnk a szeretetszolgálathoz” (lásd uo.). Ki ne vágyna ilyen égő – és mégis el nem égő – szívre Isten gyermekeként?

Nem könnyű a függelékkel együtt több mint 400 oldalas könyvet összefoglalni. Nem is erre teszek kísérletet, csupán néhány nagyon inspiráló, személyesen érintő és gyakorlatban továbbvitt gondolatot osztok meg a következőkben. Elöljáróban még annyit, hogy az Amerikában Desiring God címmel megjelent mű első kiadásának dátuma 1986,[2] azóta négy újabb kiadást[3] élt meg, és olyan alapműről van szó, ami létfontosságú, hogy ott legyen mindannyiunk polcán – de még inkább, hogy olvassuk, újraolvassuk, tanítsuk és megéljük.

Már a bevezetőt elolvasva az volt az érzésem, hogy itt valami nagyon fontos és jelentős hatású üzenet fog kibontakozni, történetesen „nyer-nyer szituáció” alakul ki, vagy mondhatnám – elnézést a profán hasonlatért – a kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad azáltal, hogy miközben a hívő Istenben gyönyörködik, megadja Urának azt a dicsőséget, amire Isten vágyik. Nem volt ez számomra ismeretlen korábbról a desiringgod.org honlap vagy Piper egy-egy online tanítását hallgatva sem. A magyar nyelvű fordítás most azt teszi lehetővé, hogy széles hazai keresztény olvasóközönség kezébe kerüljön az „öröm evangéliuma”. Miért nevezem így?

Nem másért, hanem azért, – ahogy a szerző is bevezeti – mert Isten dicsősége és a mi boldogságunk egy és ugyanaz, benne keressük a gyönyörűséget, nem tőle várjuk! Egyes fejezeteken belül ilyen alcímekkel találkozhatunk: „Isten boldogsága önmagában rejlik”, „Isten az ő dicsőségében gyönyörködik”, „Isten értünk van vagy saját magáért?”, „Isten hiúságból vagy szeretetből parancsolja meg, hogy dicsérjük?”.

Nem sokszor hangzik el arról a nagyon fontos bibliai igazságról tanítás, hogy a legfontosabb Istennek a saját dicsősége (Ézs 48,11). Igen, még az embernél is fontosabb! Sőt, ha nem az lenne, akkor Piper szerint igazságtalan, sőt bálványimádó lenne az Úr, hiszen ebben az esetben azt sugallná, hogy van valami, ami nála is értékesebb. Istennek „muszáj önmagáért lennie ahhoz, hogy értünk lehessen” (55. old.).

Mégis egész megromlott és bűnös emberi valónk tiltakozik ez ellen, és felteszi magában a kérdést: Nem önző, hogy Isten önmagát tartja a legfontosabbnak? Nem, ráadásul azt kell meglátnunk, hogy valójában ez a legjobb nekünk is, embereknek, mert Istennek saját dicsősége iránt érzett túlcsorduló szeretete a legnagyobb motiváció a teremtésre, majd leginkább a megváltásra is, mert csak egy Krisztusban helyreállított ember tudja megadni Istennek a neki jogosan járó tiszteletet és imádatot! Fantasztikus, hogy ami a legjobb neki, az válik azzá nekünk is!

Marad azonban egy kérdés, ellenvetés. Mit kezdjünk azzal a gondolattal, amikor az egész folyamatot szemlélve önzést gyanítunk? A szerző előszeretettel és gyakran idéz C. S. Lewistól, aki szerint a megoldás erre nagyon egyszerű, logikus és hétköznapi, történetesen, amit a mindennapi életben élvezünk, azt a legtermészetesebb módon dicsérjük (57. old.). Így van ez a hétköznapi életben, és így kellene lennie Istennel kapcsolatban is! Ne mérjünk tehát emberi mércével csupán, és lássuk be, világunk – ahogy e könyv is – istenközpontú világ. Isten az Isten és az ember ember – Isten az univerzum középpontja.

A Bevezető és a fentebb ismertetett Isten boldogsága című témafelvezető fejezet üzenete után a következőkben a könyv gerincét képező további kilenc fejezetet ismertetem dióhéjban. Mielőtt elkezdem, el kell mondanom, hogy a könyvet gazdag hivatkozáslista szövi át. Egyrészt találkozunk benne a heidelbergi káté, valamint a westminsteri hitvallás szövegrészleteivel, illetve az egyháztörténelem nagy alakjai közül is sokakat felvonultat Piper. A teljesség igénye nélkül[4] kedvcsinálóként jegyzem meg, hogy a művet olvasva olyan korábbi és újabb, a kereszténység számára nagy hatású személyektől és személyekről is olvashatunk, mint Ágoston, Tertullianus, Polikárp püspök, Gergely pápa, Iréneusz, Luther, Kálvin, George Whitefield, William Carey, Blaise Pascal, Jonathan Edwards, Richard Baxter, Matthew Henry, Hudson és Howard Taylor, Charles Spurgeon, David Livingstone, C. S. Lewis, J. I. Packer, Müller György, Alekszandr Szolzsenyicin, Karl Barth, Jim Elliot vagy az Open Doors szolgálatból ismert Andrew testvér.

Úgy gondolom, mindez még egy fontos ok és motivációs erő a könyv elolvasására. Ezért is válik a mű jóval többé önmagánál!

Megtérés

A fejezet teológiája erősen képviseli az író ágostoni felfogását. Számos igei referenciával támasztja alá, hogy Isten kezdeményez újjászülve, üdvözítő hitet adva, és képessé teszi a keresztényt a megtérésre (5Móz 30,6; Jer 24,7; Ez 11,19–20; 36,26–27; ApCsel 5,31; 11,18; 14,27; 16,14; 1Jn 2,29; 3,9; 4,2–3.7). Ezek közül talán az egyik legismertebb az Ez 36. fejezete: „Új szívet adok nektek, és új lelket adok belétek: eltávolítom testetekből a kőszívet, és hússzívet adok nektek. Az én lelkemet adom belétek, és gondoskodom róla, hogy rendelkezéseim szerint éljetek, törvényeimet megtartsátok és teljesítsétek.” Ez az alap, ez a belépő a továbbiakhoz.

Imádat

A fejezet részben a samáriai asszony történetét bontja ki, melyben Jézus a lélekben és igazságban való imádatra mutat rá: a lélek és igazság megfelel az imádat kit és hogyan kérdésének. Az imádatnak – bátorít Piper – legyen szíve és feje is! Az imádatnak az érzelmeket és a gondolatokat is igénybe kell vennie. Az igazi imádat olyan emberektől származik, akik mélységesen érzelmesek, ugyanakkor szeretik a mély, józan tanítást. Hogy lehetséges e kettő együtt? „...egy képpel összeköthetjük mindezt: az imádatban Isten igazsága jelenti a tüzelőanyagot, az ember lelke a kemencét, a tisztelet, töredelmesség, bizalom, hála és öröm éltető érzelmei pedig a hőt... Van kemence, tüzelőanyag és hő, de nincs tűz... Szükség van szikrára és tűzre. Ez a Szentlélek.” (97. old.) Az igazi ima,[5] imádat az életre keltettek válaszreakciója, melyben teljesül, hogy „a valódi imádat mindig egyesíti a szívet és a fejet, az érzelmet és a gondolatot, az érzést és az elmélkedést, a doxológiát és a teológiát” (125. old.).

Szeretet

A fejezet a horizontális síkra mutat, tehát arra, hogy a más emberekkel való kapcsolatainkban is – ahogy Istennel kapcsolatban megtárgyalta az előző fejezet a vertikális keresztény hedonizmust – a gyönyörűség keresése helyénvaló, sőt kötelező indíték! A szerző amellett érvel hosszan, hogy jóindulatunk, Isten által számunkra elkészített jótetteink (Ef 2,10) sem lehetnek mentesek az örömtől, még ha úgy is tűnik, hogy az érdekmentes szolgálat az eszményi a világunkban. A boldogság csupán a hűséges keresztény élet eredménye, következménye volna? Piper szerint ennék több: végcélnek kell lennie!

A szeretet mások javában keresi saját örömét. „A szeretet az Istenben való öröm túláradása, mely készségesen tölti be mások szükségeit.” (147. old.) Még ha nehéz is, szenvedést, önmegtagadást is igényel, a nyereség felülmúlja a fájdalmat – állítja a keresztény hedonizmus (Zsid 11,25–26; 12,2). Jézus Krisztus öröme is a „mi megváltásunkban rejlik, ez pedig Isten dicsőségéhez járul hozzá” (166. old.).

Szentírás

A fejezetben hangsúlyossá válik, hogy az Isten igéje olyan szellemi kard (Ef 6,17), mely az örömünk megvédésére adatott! Piper jogosan teszi fel a kérdést, hogy bennünk lakozik-e vagy másét szeretnénk használni. Arról is ír, hogy a „Biblia a keresztény hedonizmus gyújtósa” (178. old.). Azért esszenciális ez, mert testi életünknek Isten szava a teremtője és fenntartója, ugyanígy lelki életünket is Isten igéje keltette életre és tartja meg. Az Isten beszédéből származó hitből fakad majd az öröm is (Róm 15,13). Egy fontos gyakorlati tanács: tanuljunk igéket fejből, hogy aztán a szívünkben és lelkünkben legyenek!

Imádság

E fejezetben – melyet a szerző a keresztény hedonizmus erejének nevez – kifejti, hogy amikor Jézus tanít az imádkozásról, akkor az Isten dicsőségének keresését (Jn 14,13) és a saját boldogságunkra, örömünkre való törekvés (16,24) kettős célját láttatja benne. Az ima hiánya az öröm hiányát vonja maga után. Az ima annak a (f)elismerése, hogy Krisztus nélkül nem tehetünk semmit (Jn 15,5).

Megint csak arra mutat ez a rész is, hogy az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse, így szükségszerű, hogy ha azzá válunk, akivé az Úr megteremtett, imádkozó emberek leszünk (201. old.). Ha a teremtett dolgokban való hálánk és örömünk – ami megnyilvánulhat például imában – egyúttal alkotójukban való gyönyörűséget is jelent, akkor betöltjük azt, amire Isten hív. A jól ismert Zsolt 50,15 „képlete” is említésre kerül a fejezetben.

Nem kérni segítséget, vagy nem Istentől kérni – amit számtalanszor elkövetett Izrael is – bűn, mert „megfosztja” Istent attól, hogy szabadulást hozva megdicsőítse magát.

Pénz

A fejezet komolyan figyelmeztet az anyagiakhoz való helyes hozzáállásra. Az 1Tim 6 versei szerint úgy használja a hívő a pénzét, hogy az a legnagyobb nyereséget hozza az örökkévalóságban!

Lehetséges és szükséges megelégedni keresztényként az alapvető életszükségletekkel (Zsid 13,5–6). Ha így teszünk, a pluszjavainkat befektethetjük a leghosszabb távon, ami a missziót, különösen a távoli vidékekre szólót jelenti. Így garantáltan odafentre gyűjtünk.

A megelégedett életstílus (1Tim 6,8) azt jelenti itt, hogy nem engedjük – egy katonához hasonlóan –, hogy terheljenek nem feltétlenül szükséges dolgok. Így felszabadulunk, hogy javainkkal jól sáfárkodva mennyei valutát szerezzünk Isten dicsőségére, embertársaink és önmagunk javára.

Házasság

A fejezet arra bátorít, hogy saját örömünket a házastársunk örömében keressük, ne tőle külön! Az önátadás példájaként hivatkozik szerzőnk az Ef 5-re, mely az Újszövetség egyik legbővebb és legfontosabb szakasza a témában. „Ahhoz, hogy a férj engedelmes legyen, úgy kell szeretnie feleségét, ahogyan Krisztus szerette az egyházat, vagyis feleségének szent örömében kell saját örömére törekednie.” (262. old.) Párhuzam figyelhető meg: ahogyan Isten saját képmására teremtett minket, a házasságot a maga és az egyház közötti „házasság” képmására alkotta. Így és nem fordítva! Hol jelenik meg ebben a részben az öröm? Pontosan ott, hogy ha a férj istenfélő módon vezet, a hívő feleség örülni fog ennek és támogatja társát (275. old.). Ne engedjünk korunk túlzottan liberális, gender- vagy bibliátlanul feminista „prófétáinak”, nincs szó bibliai értelemben elnyomásról a nemek között, ahogy a tanítványokat sem nyomta el Jézus fősége! Igenis vannak szerepkülönbségek a házasságban. Isten tervezte így. A végcél pedig a refrénszerűen vissza-visszatérő Isten dicsőségének megvalósulása.

Misszió

E fejezet üzenete sem hoz meglepőt, a legnagyobb megelégedés és boldogság egy keresztény életében nem más, mint látni másokat megtérni! A missziós irodalom, különösen az életrajzok nagy hatással vannak ránk – ezekbe ad betekintés Piper utolsó előtti fejezete. Még egy fontos fogalom a határvidék-misszió, amelyben Pál apostol is munkálkodott egészen Hispániáig (tervben). Ma is az egyik legfontosabb missziós területe a keresztény egyháznak az evangéliummal még el nem ért embercsoportok. Napjainkban a legnagyobb szükség és lehetőség a Nyugat-Afrikától Kelet-Ázsiáig tartó, úgynevezett 10/40-es ablakban[6] elő kétmilliárd ember felé szól! Van értelme a feléjük való missziózásnak, hiszen biztosan tudhatjuk, hogy minden népből, nyelvből és törzsből lesznek majd a mennyben (Jel 5,9; 7,9).

A szerző által idézett több tudományos forrás szerint is el lehet érni az evangéliummal a világ népeit még a mi nemzedékünkben! Egyik fontos referencia az Operation World és Patrick Johnstone, akitől származik a könyv egyetlen ábrája. A koordináta-rendszerben látszik a népek evangelizálásának két évezrede. Az utóbbi száz évben drasztikusan növekedett az evangéliummal elért népcsoportok összes népcsoporton belüli aránya. Johnstone ezredforduló előtt megjelent műve[7] szerint 13 000 elkülöníthető népcsoport él a földön, ezek közül 3500 körülire tehető a még szűz terület. Mára kiderült, hogy az eléretlenek száma ennek közel a duplája! Summa summarum, a szükség és lehetőség óriási: aktív munkálkodásra[8] biztat Piper. A misszionáriusok tehát nem hősök önmagukban, hanem igazi keresztény hedonisták, akik százszor több örömöt és megelégedést találnak Krisztusban (Mk 10,28–30).

Szenvedés

A zárszó előtt található ez a fejezet. Ebben is világossá válik Pál apostol példája kapcsán is, hogy örömöt és értelmet lehet találni még a Krisztusért vállalt szenvedésben is, mert olyan reményünk van, ami túlmutat azon (Róm 5,3–4). A szenvedés a tanítványság ára, része a keresztény életünknek. Mennyire érezzük ezt a gazdag amerikai vagy európai kultúrában?

Isten felhasználja gyermekei életében a nehézségeket, hogy kizárólagosan őbenne bízzunk (2Kor 1,8–9)! A szenvedésben is lehet örvendezni, mert nagy a jutalma, mélyül a hitünk, és örökkévaló dicsőséghez vezet.

Zárszó

Hét okot tartalmaz azzal kapcsolatban, miért írta meg a szerző ezt a könyvet: önmaga öröméért, Isten lélegzetelállító voltáért, bibliai felszólítás miatt (Zsolt 37,5; Fil 4,4), helyes érzéseink és indulataink fontossága miatt, a gőg és önsajnálat ellen, az emberek iránti őszinte szeretet és az Isten dicsősége miatt.

Azt láthatjuk tehát összefoglalva, hogy az Úrban való és tőle jövő öröm mint közös nevező végigvonul a fejezeteken. Erre a láncra fűzi fel az író gondolatmenetének fő vázát. Az öröm, gyönyörűség az indítéka és nem (csak) eredménye jótetteinknek. Mindez pedig nem önző, nem kell lelkiismeret-furdalást keltenie bennünk, hiszen Mesterünk is ilyen példát adott.

A könyv elolvasásának egyik tanulsága számomra az volt, hogy jó lenne még a szerzőtől olvasni magyar nyelven. Ha még több mű jelenne meg az eddigi néhány mellett Pipertől, az jótékonyan hatna a hazai keresztény könyvpiacra. Korunk nagy hatású teológusa, exegétája,[9] írója és nem utolsósorban lelkipásztora, az USA minneapolisbeli Betlehem Baptista Gyülekezet vezetőjeként szolgált hosszú évtizedekig, olyan inspiráló előadó, aki maga is hiszi a kegyelem tanait. John Piper egy azon kevés evangéliumi vezetők közül – Grudem mellett például –, akiket kontinuacionista lévén „elfogad” a másik oldal is. Olyan hiteles lelki vezető tehát, akire odafigyel a szigorúan konzervatív, szesszacionista John MacArthur[10] is, aki szintén baptista lelkipásztor Kalifornia államban. A jó az, hogy Piper könyve teológiailag is inkább az elsődlegesen fontos témákat veszi elő, amelyekben az evangéliumi paletta különböző szegmensei is örömmel ért(h)e(t)nek egyet. Isten dicsősége valóban a legfontosabb! Életünk fő célja, hogy dicsőítsük őt, aki megváltott minket, hogy mindennél többre becsüljük és élvezzük azt a kapcsolatot, ami már most elkezdődött vele, és örökké tart.

Imádságom ezért: Uram, bárcsak jobban vágynánk rád, bárcsak szenvedélyesebben élnénk meg a veled való kapcsolatot úgy, hogy az látható lenne és hozzád vezetne sokakat! Kérlek, tedd meg velünk ezt a csodát! Ámen.

Piper nagy hatású klasszikusa kötelező olvasmány teológusoknak, lelkészeknek, de minden hívőnek, jelenlegi és leendő gyülekezeti tagnak is. Szeretettel ajánlom, sürgősen olvassuk el!

1. John Piper: Szenvedélyem, Isten – Egy keresztény hedonista gondolatai (Kolozsvár: Koinónia, 2018).

2. Amikor még e cikk szerzője – jómagam – meg sem születtem. A magyar fordítás 33 évvel – krisztusi kor – az eredeti után készült el. Rengeteg minden történt az eltelt időben, de az üzenet még mindig időszerű és aktuális!

3. 1986 mellett 1996, 2003, 2011. E legutóbbi (2011-es) kiadás Előszavában Piper a következőket fogalmazza meg könyvének aktualitásáról: „Valamely igazság jelentőségét részben azon lehet lemérni, hogy az idő múlásával, egészen más körülmények között is van-e átformáló ereje. Mi a helyzet ennek a könyvnek az üzenetével? Mai kontextusa drasztikusan eltér az első kiadásétól... Ám minden személyes éleslátásom és kulturális éberségem ellenére egyértelműnek tűnik előttem, hogy az élet igazán fontos, mély és tartós dolgai nem változtak. Éppen ezért változatlan maradt az én elkötelezettségem is ennek a könyvnek az üzenete mellett. Az itt kifejtett igazság az életem. Istent az dicsőíti leginkább, ha minél nagyobb megelégedést találunk benne – ez a kijelentés továbbra is látványos és értékes igazság elmém és szívem számára.” (Kiemelés tőlem.)

4. További a személyek, akiktől idéz vagy akikről ír Piper: Samuel Rutherford, Thomas Traherne, Alister McGrath, Edward John Carnell, Peter Cameron Scott, Andrew & John Murray, John G. Paton, Thomas R. Schreiner, Samuel Hopkins, C. Samuel Storms, Flannery O’Connor, J. Edwin Orr, Phillips Brooks, John Broadus, J. Campbell White, James Stewart, David Brainerd, Timothy George, Karl Zylstra, Samuel Zwemer, Peter Wagner, Ralph Winter, George Herbert, Szergej Kurdakov, Patrick Johnstone, Iain Murray, Dorothy Day, Lottie Moon, Amy Carmichael, Mary Drewey, Elisabeth Elliot, Geoffrey Bromiley, Malcolm Muggeridge, George Otis, David Bryant, a magyar származású híres festő: Dürer, vagy hogy kortásakat említsünk: Wayne Grudem, valamint egykori tanára, Daniel Fuller.

5. Isten szuverenitása és az imádságunk témakörben, valamint az ima és az evangelizáció közötti kapcsolatot tárgyalva ajánlom mindenki figyelmébe Pipertől a következő érthető és hasznos, magyarra fordított cikket: „Isten szuverenitása és az imádság”. Evangelikalizmus. http://www.evangelikalcsoport.hu/2017/04/05/john-piper-isten-szuverenitasa-es-az-imadsag/.

6. Lásd a 10/40-es képet. Itt van ma legnagyobb szükség az evangélium hirdetésére!

7. Patrick Johnstone: The church is bigger thank you think (Christian Focus Publications WEC, 1998). A www.joshuaproject.org becslései szerint (2010-es adat) 16 500 népcsoport létezik a világon, ebből 6800 „eléretlen”.

8. Érdekes kitekintést nyújt a 298. old. Spurgeonről szóló hivatkozása. A híres angliai kálvinista baptista lelkipásztor maga is „küzdött” kora arminiánusai és hiperkálvinistái ellen, mely utóbbi nézet szerint Isten anélkül végzi el juhainak összegyűjtését (Jn 10,16), hogy minket ebben eszközül használna. Spurgeonnel egyetértve Piper is arról ír, hogy miközben hűségesen hirdetjük az evangéliumot, „isteni szükségszerűség, hogy összegyűjtse juhait” (uo.).

9. Piper „Look at the Book” nevű virtuális bibliatanulmányozó missziója: https://divinity.szabadosadam.hu/?p=12174.

10. A Conversation with John Piper and John MacArthur. Desiring God 2007 National Conference. https://www.desiringgod.org/interviews/a-conversation-with-john-piper-and-john-macarthur.

„Egyes fejezeteken belül ilyen alcímekkel találkozhatunk: »Isten boldogsága önmagában rejlik«, »Isten az ő dicsőségében gyönyörködik«, »Isten értünk van vagy saját magáért?«, »Isten hiúságból vagy szeretetből parancsolja meg, hogy dicsérjük?«.

„A szerző amellett érvel hosszan, hogy jóindulatunk, Isten által számunkra elkészített jótetteink (Ef 2,10) sem lehetnek mentesek az örömtől, még ha úgy is tűnik, hogy az érdekmentes szolgálat az eszményi a világunkban.”

„Ha a teremtett dolgokban való hálánk és örömünk – ami megnyilvánulhat például imában – egyúttal alkotójukban való gyönyörűséget is jelent, akkor betöltjük azt, amire Isten hív.”

„A fejezet arra bátorít, hogy saját örömünket a házastársunk örömében keressük, ne tőle külön!”

„A könyv elolvasásának egyik tanulsága számomra az volt, hogy jó lenne még a szerzőtől olvasni magyar nyelven. Ha még több mű jelenne meg az eddigi néhány mellett Pipertől, az jótékonyan hatna a hazai keresztény könyvpiacra.”

Michael W. Goheen

Keresztyén misszió ma

Bevezetés

Kálvin, 2019, 432 oldal

Michael Goheen könyve átfogó bevezetést kínál a missziológiával foglalkozó hallgatók és lelkészek, illetve a téma iránt érdeklődők számára. A keresztyén misszió új megközelítéséből kiindulva vázolja a bibliai és teológiai kiindulópontokat, feldolgozza a történelmi, ökumenikus, illetve globális valóságból eredő lehetőségeket és kihívásokat, majd ezekre alapozva keresi Jézus Krisztus mai egyházának teljességre törekvő tanúskodásának lehetőségeit élettel, szóval és tettel.

Michael W. GOHEEN (PhD) kanadai református lelkipásztor, missziológus. Gyülekezetplántáló lelkészként hét évig szolgált hazájában, majd a kilencvenes évek óta több intézményben oktatóként tevékenykedik. Számos cikk és könyv szerzője, illetve társszerzője. 2015 óta rendszeresen tart missziológiai továbbképzéseket Magyarországon lelkipásztorok számára.

Balicza Iván

Isten mémjei

Újszerű igehirdetések

Luther, 2019, 172 oldal

Főleg fiatalokból álló vagy iskolai közösségekben, de felnőttgyülekezetben is kihívásnak tekintettem, hogy az Isten szavát maradandó, megragadó formában, vagyis mémként adjam tovább. Ez a kötet válogatás ezekből az igehirdetésekből. Kívánom, hogy olvasás révén is terjedjen Isten üzenete! (Balicza Iván)

Ezek az igehirdetések tömörek és frappánsak – ahogy a Názáreti igehirdetései is azok voltak. Ezek a szavak sok képet hordoznak – Jézus is képekben beszélt, s a példázatok mélyen a szívünkbe vésődtek. Ezekben az igehirdetésekben bőven van humor – Jézus paraboláinak csattanói a szív mosolyát csalják ki belőlünk. Ezek a „prédikációk” mindig életközeliek – ahogy a Mester sem elefántcsonttoronyból szólt a tanítványokhoz. Ezek a történetek személyesen szólítanak meg, ahogyan Jézus hallgatói sem vonhatták ki magukat a testté lett Ige hatása alól, s megértették, hogy róluk beszél. Itt most egy kiváló Jézus-tanítvány szól. (Dr. Hafenscher Károly)

Table of Contents

Tartalomjegyzék

Derencsényi István

„Áradjon a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővízű patak!”

Sipos Márk György

Fiatalok szexuális szokásainak felmérése és kiértékelése a Biblia alapján I.1

Hol vagyunk, hol tartunk jelenleg, s mit kell(ene) cselekednünk?

Füstös Gyula

A Biblia és az emberi fül

Timothy Keller

Evangélium a városnak

Egy fejezet a Gyülekezet a központban című könyvből

Selmeczi Ottilia

Veszélyek és védelem az intimitás területén

3. rész

Vas Lajos

Vezetők létrehozása a gyülekezetekben

I. rész

Lukács János

A Szentföldön jártunk

Csuhai József

Kegyelmi töréspontok Kornya Mihály életében

Tóth Krisztián

Valóban Isten a szenvedélyünk?