Tartalomjegyzék

BIBLIATANULMÁNY

id. Kovács Géza: Három király az engedelmesség mérlegén - Saul, Dávid és Salamon 3

Kovács László: A bor szerepe a Bibliában 10

TEOLÓGIA

Izsák Norbert: Fundamentalizmus vagy evangelikalizmus? 16

Tóth Máté: Bevezetés a kálvinizmus tanításaiba 24

Vas Lajos: Sziluett 35

KISCSOPORTOK

Mike Mack: Tíz módszer arra, hogyan segíts a kiscsoport tagjainak az aktívabb részvételben 41

EGYHÁZTÖRTÉNET

Szebeni Olivér: Isten igéjének hirdetői 45

Szebeni Olivér: Felekezetek, sorsok, áldozatok 49

BESZÁMOLÓ

Dr. Mészáros Kálmán: Teológiai hallgatók tanulmányútja Lengyelországban 56

KÖNYVAJÁNLÓ 61

Szolgatárs

Baptista folyóirat

nem csak lelkipásztoroknak

A bor szerepe a Bibliában

Isten igéjének hirdetői

Felekezetek, sorsok, áldozatok

Tíz módszer arra, hogyan segíts

a kiscsoport tagjainak az aktívabb részvételben

Fundamentalizmus vagy evangelikalizmus?

Három király az engedelmesség mérlegén

2019. XXVIII. évfolyam, 3. szám

Tartalomjegyzék

IGEHIRDETÉS

Kiss Illés Zoltán: Hajótörést szenvedett az életem 3

BIBLIATANULMÁNY

Lukács János: A lelke üdvét kereste – Az etióp főember megtérése és a mai tanulságok 8

Merényi Zoltán: A gonosz szőlőművesek 13

TEOLÓGIA

Bacsó Benjámin: Teológiai irányzatok a 20. században 17

Boncz Zoltán: Az elhívatásunk – avagy miért van a gyülekezet 24

GYAKORLATI TEOLÓGIA

Révész Szilvia: A krízis mint lehetőség 32

Selmeczi Ottilia: Intimitásra teremtve – Az intimitás helye és szerepe az életünkben 1. 39

Tisza Attila: Bibliapark Magyarországon – Gondolatok három tételben 48

SZOCIOLÓGIA

Patkás Rita: Krisztus rajtunk keresztül a cigányok között 53

BESZÁMOLÓ

Dr. Mészáros Kálmán: Anabaptista Habán Emléknap a felvidéki Nagylévárdon 60

Tartalomjegyzék

BIBLIATANULMÁNY

id. Kovács Géza: Három király az engedelmesség mérlegén - Saul, Dávid és Salamon 3

Kovács László: A bor szerepe a Bibliában 10

TEOLÓGIA

Izsák Norbert: Fundamentalizmus vagy evangelikalizmus? 16

Tóth Máté: Bevezetés a kálvinizmus tanításaiba 24

Vas Lajos: Sziluett 35

KISCSOPORTOK

Mike Mack: Tíz módszer arra, hogyan segíts a kiscsoport tagjainak az aktívabb részvételben 41

EGYHÁZTÖRTÉNET

Szebeni Olivér: Isten igéjének hirdetői 45

Szebeni Olivér: Felekezetek, sorsok, áldozatok 49

BESZÁMOLÓ

Dr. Mészáros Kálmán: Teológiai hallgatók tanulmányútja Lengyelországban 56

KÖNYVAJÁNLÓ 61

A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa.

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

A lap ára: 900 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

E-mail: info@szolgatars.hu

www.szolgatars.hu

ISSN 1218-425X

BIBLIATANULMÁNY

id. Kovács Géza

Három király az engedelmesség mérlegén

Saul, Dávid és Salamon

SAUL

Mintegy 3000 évvel ezelőtt történt Izrael országában. A bírák több mint három évszázadig tartó uralma után királyt választottak Izraelben Saul személyében. Ő volt Izrael első királya. A nép akaratát teljesítette Isten, amikor hozzájárult, hogy királyt válasszanak. Saul előbb nehezen vállalta el, noha külseje, kiemelkedő termete és társadalmi tekintélye is alkalmassá tette rá. Aztán hamar öntudatos vezető lett, sőt nagyon erős hatalmi becsvággyal és öntudattal, még Istentől is független önállósággal gyakorolta az uralmat Izraelben. Nem élt abban az alázatban, hogy neki az Isten népe királyaként az Isten terve és akarata végrehajtójának kell lennie. Istentől is önállósította magát. Például nem hajtotta végre Istennek az Amálek országára elrendelt akaratát. (Tanulságos és megfontolandó történet ez.) Isten az emberekre és az állatokra vonatkozóan is Amálek teljes kiirtását parancsolta meg. Saul azonban nem hajtotta végre. Amikor Sámuel kérdőre vonta, azzal védekezett, hogy ő az életben tartott állatokat Isten oltárára szánta. Sámuel azonban válaszként kijelentette: „Többet ér az engedelmesség az áldozatnál, és a szófogadás a kosok kövérjénél.” (1Sám 15,16)

Számunkra is meghökkentő történet ez. Az is, hogy Isten egy egész nép (Amálek) kiirtását rendelte és várta el Izraeltől, illetve a királyától, Saultól. Miért? Amálek népe akkor támadt rá Izraelre, amikor Izrael az Egyiptomból való megszabadulása után átkelt a Vörös-tengeren. Akkor jelentette ki Isten: „Amáleknek még az emlékét is eltörlöm az ég alól.” (2Móz 17,14) Saulnak az volt a bűne, hogy nem vette figyelembe Istennek ezt az elhatározott akaratát, illetve ítéletét. Életben hagyta azokat, akiket Isten kiirtásra ítélt. Ha nem tudott Isten akaratáról, akkor az volt a súlyos hiányossága, ha tudott, akkor ellenszegülő volt. Megítélésem szerint Saul ismerte Isten akaratát, de öntudatos, humánusan gondolkodó és magabízó emberként, valamint Istentől is független királyként kívánt élni a hatalmával. A lényeg az, hogy nem volt számára mindenekfölött való tekintély az Isten döntése, terve és akarata. Felülírta Istennek azt a döntését, hogy eltörli Amáleket. Ez lett Saul tragédiája.

Isten az egész világ Ura és fenntartója. „A népek olyanok őelőtte, mint egy vízcsepp a vödörben” – írja a próféta (Ézs 40,45). Kezében tartja a világ irányítását a világ életének minden részletére nézve. Örök idők óta való a mindentudása, és kész terve van mindenre és mindenkire vonatkozóan. Például ha valahol egy ember, egy család vagy egy egész nemzet drasztikusan eltér Istentől és az ő tervétől, akaratától, azt ő megengedi, de következmények követik. Ezt tanítja a Biblia, igazolja a történelem, például Sodoma és Saul példája is. Saul akkor vesztette el Isten védelmét jelentő közelségét és vezetését, amikor okosabb és bölcsebb akart lenni Istennél, és nem irtotta ki Amáleket. Üzenet van ebben számunkra: Isten félreteszi, magára hagyja azokat az embereket, akik az ő akaratának kutatása és teljesítése helyett a saját elképzeléseiket igyekeznek megvalósítani. Esetleg ahhoz még kérik Isten segítségét is. Nem elég Isten létezésében hinnünk, az élő hit ott kezdődik, amikor kutatjuk, megismerjük és teljesítjük is Isten akaratát az élet minden területére vonatkozóan. Akkor is, ha az nekünk nem tetszik vagy más a véleményünk.

Például tudomásul kell vennünk, hogy a világban előforduló természeti és egyéb katasztrófák nem véletlenek, hanem Isten akarata és döntése szerint történnek, mint a nagy áldások és sikerek is. A mindenséget teremtő és irányító, mindenható Isten cselekszik bennük. (Kicsi ez a világ ahhoz, hogy Isten és a véletlen is beleférjen.) Hatalmas jelentőségű feladatunk a természeti jelenségekben és a világunkat jelentősen érintő más eseményekben is felismerni és megérteni a világunkat kezében tartó Isten akaratát, üzenetét, és igazodni hozzá.

Istennél inkább célja van az eseményeknek, mint oka. Nem büntet, hanem nevel, tanít, int, elvezet igazságokra. Isten szereti ezt a világot, sokat és nagyot áldozott azért, hogy minél több ember megismerje őt és Jézus Krisztusban az üdvösség egyetlen útját. Ha mégis valahol az ítélete sújt, az arról beszél, hogy Isten nemcsak a szeretet, a kegyelem Istene, hanem igazságos és szent Isten is. Fontos azonban tudnunk, hogy Istennek az ítéleteiben is az üdvösségünket munkáló szeretete cselekszik.

Saul példáján megállapíthatjuk a következőket:

1. Istenben hívő emberként (különösen vezetőként, szolgálattevőként) legfőbb feladatunk – a Szent Szellem által – megértenünk és teljesítenünk Istennek az életünkre és a tevékenységünkre vonatkozó akaratát. Az Isten akarata iránt való engedelmes viszonyulás az áldások forrását fakasztja fel és tartja meg számunkra.

2. Isten kiválasztott emberének akkor is Isten akaratához kell igazodnia, ha – emberként – nem érti Isten valamely döntését és akaratát vagy nem ért egyet azzal.

3. Istennek mindenekre vonatkozóan örök idők előtt elkészített terve van. Isten tervét és akaratát a vele való szoros kapcsolatban ismerhetjük meg és vehetjük át. A naponkénti titkos kamránk imáinak, könyörgéseinek a feladata ez.

4. Ha Isten iránt engedetlenné válunk, a vele való közösséget törjük meg, és az ő áldásaitól fosztjuk meg az életünket. Ez történt Saullal.

5. Isten kegyelmes és tiszteletben tartja az ember személyiségét, nem dönti halálba az engedetlensége esetén sem. Türelmes, és várja, kitartóan munkálja is az engedelmességünket. Hosszan tűr, kér, vár, de türelmének van határa. Saul történetében ez is látható.

Isten megvonta bizalmát Saultól

Saul önállósította magát Istentől, Isten pedig az engedetlensége miatt megvonta tőle a bizalmát, és megbízta Sámuelt, hogy kenje fel királlyá Isai nyolcadik fiát: Dávidot (1Sám 16,1). Titokban történt, mert Saul féltékenyen őrizte a trónját minden lehetséges trónkövetelőtől. Szomorú példa lett Saul története arra, hogyan válik egy jól induló életpálya (az engedetlenség miatt) saját maga vagy Isten országa számára gyümölcstelenné vagy akár tragikussá. Isten széles körű szabad akarattal ruházta fel az embert, és erőszakkal senkit sem kényszerít az engedelmesség helyes és áldásokban gazdag útjára. Megengedi (elhordozza), hogy valaki engedetlenül saját magának és környezetének károkat okozzon.

Polgárháború korszaka Izraelben

Beköszöntött Izrael történelmének egy fájdalmas korszaka: a polgárháborúé. Maga Isten, illetve megbízásából Sámuel indította el Dávid királlyá avatásával. Isten egy iránta engedelmes királyt választott Dávid személyében. Sámuelt bízta meg Dávid felkenésével. Dávid – az egyszerű pásztorfiú – életén a választottság kenetével és Szent Szellemmel betelve, hittel és bátorsággal indult az engedelmesség útján. A parittyájából kilőtt kövecskével legyőzte a filiszteusok óriását, Góliátot, hárfájával pedig a király udvarából elűzte a sátán szellemét. A tekintélyében gyorsan kiemelkedő Dávid hite, hősies bátorsága az ország népét is mellé állította. Saul királyban viszont őrült féltékenység gerjedt fel, és gyilkos erőszakkal tört Dávidra a királyi trónja védelmében. Dávid arra kényszerült, hogy meneküljön és sereget toborozva maga mellé védekezzen. Fájdalmas korszak, hét évig tartó gyilkos polgárháború szakadt Izraelre. Többször előfordult a hadakozásuk során, hogy Dávidnak módjában volt Sault megölni, de nem emelte kezét a felkent királyra. Dávid Istenben bízó hittel és szellemi fölénnyel vívta harcát. Az Istenre építő hit és a sötét hatalomféltő emberi erőszak harca volt az. Minél lazább lett Saul Istennel való személyes kapcsolata, annál hevesebb lett a királyi trónhoz való ragaszkodása és a Dávid elleni gyűlölete. Megrendítő történet, hogy Saul fia, Jónátán is felismerte, elfogadta Dávid Istentől való elhívását, barátságába fogadta és támogatta őt. Aztán Saul és mindhárom fia egy filiszteusokkal vívott háborúban haltak meg. Maga Saul a kardjába dőlve öngyilkos lett, hogy ne kerüljön a körülmetéletlen filiszteusok kezébe. Döbbenetesen szomorú véget ért Saul engedetlenségben vergődő élete.

DÁVID

Dávid, az Isten szíve szerint való ember

Fiatal, pásztorkodó fiú volt akkor Dávid, amikor a mezőről hívták haza, mert Sámuel próféta megjelent a házuknál, és királlyá kente fel őt. Dávid kiválóan játszott hárfán és más hangszereken. Ezzel hívta fel magára Saul király figyelmét, aki – a királlyá kenetésről semmit sem tudva – a királyi udvarba azért hívta őt, hogy hárfajátékával űzze el onnan a gonosz szellemet. Ott azonban Dávid nemcsak a hárfáját hasznosította, hanem kitűnt hitével és hősi bátorságával is. Parittyájával földre terítette a filiszteusok nagy hősét, Góliátot, és győztes csatákat vezetett katonai csapatok élén. Így történt, hogy Saul halála után Dávid lett előbb Júda, majd az egész Izrael királya. A pusztító polgárháború után békesség köszöntött az országra.

Dávid bölcs uralkodó volt, jólétet teremtett az országban, megnövelte országa területét. Lelki egységben élt Izrael népe Dávid királysága alatt. Különösen nagy gondot fordított az istentiszteletek rendjének és az áldozatok, dicsőítések helyes gyakorlásának – vagyis a hitéletnek – a helyes végzésére. Hitben, Isten dicsőítésében, buzgóságban, szentségben mindenki számára kiemelkedő és követendő példaképnek mutatja be Dávidot a Biblia. Kiváló adottságokkal rendelkező zenész ember is volt, a zsoltárok jelentős részét ő írta. Zsoltárai által a Biblia egyik legtermékenyebb írója. Hit, istenfélelem és Isten dicsőítése terén nagy jelentőségű hatást gyakorol az Istent kereső és Istenben hívő emberekre. Több mint 30 évig uralkodott Izraelben.

Dávid, a hit, alázat, hűség példája

Dávid a hite, a szíve szerint szerette, tisztelte és dicsőítette Istent, az Urat. Nagyon szoros, személyes kapcsolatot ápolt Istennel. A Szentírás is őt tartja az istenfélelem, a helyes és szent élet mintaképének és mértékének. Minden utódját hozzá méri az Írás, hogy mennyiben követte Dávid példáját. Isten szíve szerint való embernek mondja őt a Biblia. Dávid zsoltárai (pl. a 32., 51., 103.) megragadóan tárják elénk a bűnbánatban való őszinte mélységét és a bocsánat örömében nyert tiszta és győzelmes örömét. Ugyanakkor meg kell állapítanunk, hogy Dávid házasélete, családi élete, általában a nőkhöz való viszonyulása – újszövetségi mérlegen mérve – nem mondható példaadónak. A többnejűséget nem kérhetjük számon Dávidtól, mert az Ószövetség idejében általában is előfordult, Mózes törvénye is megengedte.

Dávid első házasságát (talán) a jezréeli Ahinoámmal kötötte. Ez valószínűleg őszinte szeretetközösségre épült (1Sám 25,43). Az özvegyen maradt Abigailt a vagyona miatt vette nőül Dávid a polgárháború idején (1Sám 25,40–42). Saul leányával, Mikállal politikai érdekházasságot kötött. (Aztán kénytelen volt eltűrni, hogy amikor ez az érdek megszűnt, Saul más férfihoz adta őt feleségül.) Aztán azt olvassuk: „amikor Dávid Hebronból Jeruzsálembe költözött, ott is vett el másodrangú feleségeket.” (2Sám 5,13) Lehetetlen számba venni, hány felesége és ágyasa (másodfelesége) volt Dávidnak. Úgy tűnik, hogy abban a korban a többnejűség, az ágyasok tartása, de általában is a férfiak nőkkel való kapcsolata nem tartozott az Istenhez való viszonyulás és a szentség területéhez olyan mértékben, mint ma. Dávid élete példa erre. Általában akkor (és még sokáig) a nők alsóbbrendű lényeknek számítottak. Dávid nőkhöz való viszonyulására és az ezzel kapcsolatos akkori közgondolkodásra jellemző, hogy amikor Absolon – Dávid fia – fellázadt apja ellen, a hatalomátvételét kihívóan azzal tette nyilvánvalóvá, hogy a királyi palota tetején felállított sátrakban az apja (Dávid) ágyasait tette látványosan a magáévá.

Dávid – aki szíve őszinte buzgóságával szolgálta az Urat – a nőkkel kapcsolatos testi vágyainak kielégítésében telhetetlen és szertelen volt. Jellemző, hogy a sok felesége ellenére szerelemre lobbant egy új nő, egy Betsabé nevű, csodás szépségű asszony iránt. Palotája tetején sétálva látta meg őt. Királyi hatalmát igénybe véve intézkedett, hogy a szép asszony férje a háborúban meghaljon, így Betsabé szabaddá vált arra, hogy Dávid feleségül vegye. Isten azonban ezt már „soknak” és bűnnek ítélte. „Parázna és gyilkos!” – üzente Isten Dávidnak Nátán próféta által. A született gyermek pedig meghalt. Dávid ekkor őszinte bűnbánatot tartott. Bűnvallását az egész világ elé tárta az 51. zsoltárban. Bűnbánata és hite által bocsánatot nyert Istentől. A Betsabéval kötött házassága pedig elfogadottá vált. Sőt ez a sokadik asszony szülte meg a trónörököst: Salamont, Izrael nagy és bölcs királyát.

Fontos még, hogy Dávid Izrael Istenét egyetlen, mindeneket teremtő és fenntartó Istenként imádta és tisztelte, akinek ismeretét Izrael képviselte ezen a földön. Dávid a monoteizmus határozott képviselője.

SALAMON

Dávid még életében királlyá, utódjává koronáztatta fiát, Salamont, Betsabé fiát. Több trónra aspiráló fia közül választotta ki őt. Ellátta intelmekkel, tanácsokkal, feladatokkal.

Salamon eljárt Gibeonba, ahol áldozatokat mutatott be az Úrnak. Itt egy éjjel megjelent neki álmában az Isten, és azt mondta: „Kérj, amit akarsz, és én megadom.” (Hatalmas jelentőségű lehetőség volt ez Salamon számára.) Salamon akkor azt kérte, hogy bölcsességet ajándékozzon Isten neki a helyes uralkodáshoz. Istennek nagyon tetszett Salamon kérése, és azt válaszolta, hogy mivel nem gazdagságot, hosszú életet kért, minden embernél bölcsebbé teszi, és gazdagsággal is megáldja őt. Salamon jelentős építkezéseket végzett. Megépítette a templomot, a királyi palotát, erős hadsereg védte az országot. Látványosan jól kezdődött az uralkodása a királyi trónon. Ez a magyarázata, hogy Salamont – a Bibliában megjelent két könyve alapján is – a történelem kiemelkedő uralkodójának, legbölcsebb emberének (vagy a legbölcsebbek egyikének) tekintjük.

„Dávid fia volt Salamon, Úriás feleségétől” – olvassuk Jézus Krisztus nemzetségtáblázatából (Mt 1,6). Vagyis (meglepetésünkre) Úriás feleségének mondja az Írás Betsabét, noha Úriás már nem is élt, amikor Salamon megszületett. Számomra megható ez. Megható, mert ezzel halála után is a meggyilkolt Úriás házasságát mondja ki érvényesnek az Írás.

„A vér nem válik vízzé” – szokták mondani arra, hogy az elődeinktől örökölt testi hajlamok, vágyak és indulatok, tulajdonságok továbböröklődnek bennünk és az utódainkban. Salamonról – Dávid fiáról –elmondható, hogy az Istentől kapott bölcsessége mellett Dávidtól, az apjától a gátlástalan erejű szexualitását is örökölte. Ezt olvassuk Salamonról: „Sok idegen asszonyt szeretett... volt neki hétszáz főrangú és háromszáz másodrangú felesége” – írja a Biblia (1Kir 11,1.3). Ezek az asszonyok „Salamon szívét... más istenekhez fordították” – írja ezt is a Szentírás.

Meghatározó jelentőségű különbség volt Dávid – az apa – és Salamon – a fia – között a hitükben, a szívükben és a gyakorlatban megvalósuló Istennel tartott személyes kapcsolatukban. Mi volt a különbég?

Dávid szívében élő hit és a Szent Szellem által maga Isten lakozott. És ő ezt a kegyelemből nyert ajándékot tartotta a legnagyobb, féltve őrzött kincsének. Ez a hitbeli bizonyosság szólalt meg belőle, amikor azt mondta: „Az Úr az én pásztorom, nem szűkölködöm.” (Zsolt 23,1) „Szereteted az életnél is jobb” – mondja Istennek (Zsolt 63,4) stb. Ez a kegyelemből nyert lelkisége és hite érzékennyé tette a bűn iránt. Amikor mégis elbukott, így sikoltott fel: „Egyedül ellened vétkeztem, azt tettem, amit rossznak látsz... Tiszta szívet teremts bennem, Istenem, és az erős lelket újítsd meg bennem!” (Zsolt 51,6.9) Aztán önfeledt örömmel harsogja: „Ő megbocsátja minden bűnödet...” (Zsolt 103,3)

Dávid esendő emberként, de szilárd, élő hittel Istenhez ragaszkodott, vele őszinte, személyes és elszakíthatatlan, folyamatosan szoros kapcsolatban élt. Hozzá menekült éjjel és nappal, betegségében, bukásában, örömében, győzelmeiben és mindig. Akkor különösen Istennél keresett menedéket, amikor valamilyen bűnben, vétekben elbukott. „A mélységből kiáltok hozzád, Uram! Uram, halld meg szavamat... Ha a bűnöket számontartod, Uram, Uram, ki marad meg akkor?” – kiált Istenhez a 130. zsoltárban. Azt érzékeljük, hogy a bűnei különösen Istenhez kötötték Dávidot, mert csak tőle remélte, kérte és nyerte meg a bocsánatot, a szabadítást az elkövetett, lelkére nehezedő bűneinek emésztő terhétől. Vagyis Dávid nem úgy volt szent, hogy nem vétkezett, hanem úgy volt feddhetetlen és szent, hogy mielőtt Isten vagy ember megintette, megfeddte volna az elkövetett bűnéért, ő (a benne lakozó Szent Szellem késztetésére) megvallotta azokat, és igaz bűnbánatban kérte a bocsánatot bűneiért. Vagy amikor Nátán próféta megintette, gyilkosnak és paráznának nyilvánítva őt (mint király) – nem a prófétát némította el, hanem bűnbánatban tört össze. Dávid boldogságának és örömének forrása az volt, hogy megvallott bűneit Isten megbocsátotta. Így Dávidot még a bűnei is Istenhez kötötték, mert tőle kérte, várta és kapta meg a bocsánatot.

Salamon – Dávid fia – teljesen más gondolkozást képviselt istenhitében, mint az apja. Bölcsessége sikeressé tette őt a gazdálkodásban, a bíráskodásban, a hadviselésben, az uralkodásban és a mindennapi élet ezernyi területén. Ugyanakkor mintha a tudásban, ismeretben nyert gazdag és mindenre, az egész emberiségre kiterjedő ismerete kiemelte volna őt az egy Istent ismerő, imádó, egy Istenben hívő zsidók és a Biblia világából. Az 1Kir 3,3-ban olvasható egy megállapítás Salamonról: „Szerette ugyan az Urat, és Dávidnak, az apjának rendelkezései szerint élt, de ő is az áldozóhalmokon mutatott be áldozatot.” Salamon, a korabeli tudományok, filozófiák, vallások tudatos kutatója és ismerője úgy tekintett Jahvéra, Izrael Istenére, mint a sok isten közül egy kiemelkedő tekintélyű, teremtő Istenre. „Modern” életszemlélete szerint azonban mindegyik istennek meg kell adnia a tiszteletet. Dávid – az apja – Jahvét az egész világ egyetlen teremtő és fenntartó Isteneként imádta, az összes többi istent a korabeli emberek által kitalált bálványistennek tekintette. Dávid szerint a Biblia Istene csak az Ige által, személyes istenélmény, Istennel hit által való találkozás, bűnismeret, bűntudat, bűnbánat, bűnvallás és megbocsátás lelki élménye és megnyerése által ismerhető meg. Aki a Biblia Istenében hisz, annak nem lehetnek, nincsenek is más istenei.

Salamon „szélesebb látókörre” jutott. Egy király fiának lehetőségével élve értelmes módon belevetette magát a korabeli ismeretek és a tudás széles körű és részletekbe menő megismerésébe. A Biblia Istenében való hitét tekintette a „bölcsesség kezdetének” (alapnak). A Bibliában lévő könyvei (a Példabeszédek és a Prédikátor könyve) igazolják, hogy szilárdan hitt Isten személyében, hatalmában, mindenekfölött való bölcsességében, és alaptétele volt, hogy mindenféle bölcsesség és tudás kezdete az Isten félelme. Értelme szerint és elméletben a hit szilárd talaján maradt Salamon. A Királyok könyvéből idézett mondatok szerint azonban az ő Istenbe vetett hite elméleti látásmódot jelentett. Úgy tűnik, hogy nem volt mögötte személyes találkozás és személyes közösség az élő Istennel, a Biblia Istenével. Nem lakott szívében – mint az apja szívében – a szent, a bűnt megítélő, bűnbánatot gerjesztő és a bocsánat kéréséért kiáltó Szent Szellem. Érzéki kívánsága vitte arra Salamont, hogy 700 felesége és 300 ágyasa legyen, de a „liberális” életszemlélete, az egy Istenhez való teljes elkötelezettséget nélkülöző „istenhite” vitte arra, hogy asszonyai „hitével” is azonosulva más istenek oltárain is áldozott, és részükre is templomokat épített. Salamon – mint korának nagy műveltségű, bölcs embere – a korabeli tudományok kutatója és művelője elméletileg tisztában volt Izrael Istenének egyedülvalóságával. Ezt – mint Izrael által képviselt hitbeli álláspontot – ő is képviselte. Ugyanakkor – úgy tűnik – létezőknek fogadta el, tekintéllyel ruházta fel a korabeli népek bálványisteneit is. Nekik is épített templomot, és az ő oltáraikon is áldozott. Ez pedig csak azért volt lehetséges, mert Salamon egész hitbeli magatartása az értelmes tudásra, és nem az Istennel való személyes kapcsolatára épült. Újszövetségi módon fogalmazva: Dávid a Szent Szellem által újjászületett ember volt, fia, Salamon pedig – kora vallásait tanulmányozva – a Szent Szellem világossága nélküli (liberális) tudósként a zsidók hite és vallása mellett a többi népek hitét, istenét is valóságosan létezőnek fogadta el. Dávid hite az Isten ajándéka volt, a Szent Szellem által nyerte, Salamon hite pedig emberi termék, a saját tudásának és meggyőződésének a teljesítménye volt. Ez az óriási különbség hit és hit között ma is létezik, és nagyon fontos jelentősége van. Amint Jézus mondta: „Gyümölcseikről ismeritek meg őket.” Az emberi teljesítményként létrejött hit gyümölcse: a vallásos ember. Azok pedig, akik az Isten ajándékaként nyert hit által újjászülettek: a választottak, Isten gyermekei, a menny polgárai és örökösei.

Befejező gondolatok

Három ember, Izrael három királya Izrael országának fénykorában. Minden fogyatékosságuk ellenére e három király idejében élte Izrael a történelmének fénykorát. Különösen Dávid és Salamon idejében. Saul – bár kereste – nem találta meg Istennel a harmonikus közösség útját. Emiatt nehéz esztendőket szerzett önmagának is, a környezetének is. Hármuk közül egyedül Dávid az, aki hite, prófétai működése, zenei karizmája által, és népének, országának vezetőjeként is különösen maradandót és az egész emberiség számára is jelentős értéket alkotott. Hitéletével, Isten szolgálatával nemcsak példát mutatott, hanem – különösen a zsoltáraival – mennyei kenyeret is szolgáltatott számunkra. Salamon hasonlóan bölcs uralkodásával és tanításaival Isten hatalmas eszköze volt az egész emberiség számára, akkor is, ha hitéletének a személyes szellemi mélységén megérzik, hogy a szívével is inkább értelmesen gondolkodott, mint elmélyült és istenközeli érzelmeknek adott volna helyet. Szívét megosztotta ezernyi asszonyának idegen isteneivel. Ha példaképet keresünk, leginkább Dávidban találhatjuk meg, aki sírt, gyötrődött a bűnei miatt, de Isten előtt bűnbánatban összetörve, ujjongó örömmel magasztalta Istent a bocsánatért és a szabadítás öröméért.

Saul királyt ábrázoló szobor

A béna meggyógyítása (16. századi ismeretlen holland festő munkája)

„Istennél inkább célja van az eseményeknek, mint oka. Nem büntet, hanem nevel, tanít, int, elvezet igazságokra.”

„Szomorú példa lett Saul története arra, hogyan válik egy jól induló életpálya (az engedetlenség miatt) saját maga vagy Isten országa számára gyümölcstelenné vagy akár tragikussá.”

„Úgy tűnik, hogy abban a korban a többnejűség, az ágyasok tartása, de általában is a férfiak nőkkel való kapcsolata nem tartozott az Istenhez való viszonyulás és a szentség területéhez olyan mértékben, mint ma. Dávid élete példa erre.”

„Meghatározó jelentőségű különbség volt Dávid – az apa – és Salamon – a fia – között a hitükben, a szívükben és a gyakorlatban megvalósuló Istennel tartott személyes kapcsolatukban.”

Salamon király-ábrzáolás ólomüvegen

„Dávid boldogságának és örömének forrása az volt, hogy megvallott bűneit Isten megbocsátotta. Így Dávidot még a bűnei is Istenhez kötötték, mert tőle kérte, várta és kapta meg a bocsánatot.”

Sába királynő látogatása Salamonnál (Edward Poynter festménye, 1890)

„Dávid hite az Isten ajándéka volt, a Szent Szellem által nyerte, Salamon hite pedig emberi termék, a saját tudásának és meggyőződésének a teljesítménye volt. Ez az óriási különbség hit és hit között ma is létezik, és nagyon fontos jelentősége van.”

Kovács László

A bor szerepe a Bibliában

A bor minden hívő ember életében komoly jelentőséggel bíró ital. Érdemes egy kis áttekintést megkísérelni arra vonatkozóan, hogy mit jelentett a bor az ősi zsidóság életében, és mit jelent nekünk, keresztényeknek úgy a hívő életünkben, mint a liturgiánkban. Az Úr Jézus Krisztus első csodatétele is a borhoz kapcsolódik, mint azt a kánai menyegző történetét leíró bibliai szakaszban olvashatjuk, amiként a vizet borrá változtatja. Ennek a csodálatos eseménynek a vizsgálatára még vissza fogok térni, de előtte tekintsük át a bor szerepét és annak helyét a zsidóság életében.

A bor a zsidó ember életében sem egy közönséges árucikk, hanem egy olyan ital, amit elsősorban vallási cselekedetek végrehajtásához használnak. Távol legyen tehát a zsidó embertől, hogy akár az étkezés részeként mint ízletes folyadékot használja torka leöblítésére, vagy éppen egy mulatozás keretében a lerészegedés eszköze legyen. Több bibliai szakaszban olvashatjuk, hogy a bor megvidámítja az ember szívét, így például a következőképpen is: „és bort, amely felvidítja az ember szívét, és ragyogóbbá teszi arcát az olajnál...” (Zsolt 104,15)

Zsidó bölcsek mondták, hogy „adár hónap elérkeztével fokozni kell az örömöket”. Mint olvastuk a zsoltárban, ez az öröm pedig nincsen a bor nélkül. Adár hónap a téli, esős időszak utolsó hónapja, mely elnevezést Babilóniából hozta a zsidóság, és azt jelenti, hogy esős, borongós. Borúra derű, mondanánk mi, magyarok. Utolsó borongós hónap, fokozni kell hát a jókedvet és az örömet, mert közeleg a napsütésben gazdag, a viruló természetben és a bőséges termésben áldott időszak. Adár hó 14-re esik a zsidóság egyik legjelentősebb ünnepe, a purim. Ez a nap annak ünnepe, amikor a zsidó nép megszabadult a Perzsa Birodalom uralma alól. Ezen az ünnepen jelmezekbe öltöznek, a közösségeket az öröm és a jókedv járja át. A nap folyamán kétszer felolvassák a megilát, vagyis Eszter könyvét. Az ünnep előtt kötelező adakozni legalább annyit, amennyiből két családnak előállítható a bőséges ünnepi ebéd.

A purim ünnepére van egy különös micvá (itt vallási előírás, de jelent még jótettet is), hogy pediglen kötelező ilyenkor sokat inni, akár lerészegedésig is. Miként írva van: addig, amíg „már nem tudunk különbséget tenni az átkozott Hámán és az áldott Mordecháj között”. Ehhez komoly mennyiségű bor elfogyasztása szükséges, és nem lesz tőle túl ragyogó sem az ember arca. Eszter könyvéből jól ismerjük mindkét személyt és a történetüket. Ez a micvá Hámán gonosz tervének megakadályozása és a perzsa uralom megszűnésének együttes öröme. Valójában a zsidó emberek nem részegednek le és nem is lelkesednek a purim ünnepének a berúgásra vonatkozó parancsáért, ezzel szemben „egy kis pohárkával az egészségre – l’chájim” a szokás, amit gyakorolnak. Azt, hogy a parancs ellenére miért nem részegednek le ezen az ünnepen, nem lehet konkrétan megfogalmazott magyarázattal indokolni. Semmiféle tilalom nincs a kóser bor fogyasztására, csak annak nem szabad, aki ennek korlátozására önként vállalt fogadalmat tett. Ezen parancs enyhítésének magyarázata inkább abban van, hogy a zsidó ember életében központi szerepet foglal el a bor, és ezért a bor iránti tiszteletnek szól a részegségtől való tartózkodás. Erre megoldásként egy bölcs rabbi a következőt javasolta, hogy a zsidó igyék egy pohárkával, és feküdjék le aludni, hiszen álmában nem tesz különbséget Hámán és Mordecháj között... Engedtessék meg azért, hogy Noé történetéről megemlékezzek itt, aki földművesként először ültetett szőlőt, majd a bor élvezetében elmerülve oly csúnyán lerészegedett, hogy meztelenre vetkőzve fetrengett a sátrában, vélhetően önmagáról mit sem tudva. Tudjuk, mi lett ennek a következménye (1Móz 9,18–27).

A mértéktelen ivás súlyos betegség. Ezt tanítják a zsidó bölcsek is. Éppen ezért részeges zsidó emberrel nem lehet találkozni. Pedig sokszor iszik bort a zsidó ember, ráadásul ezzel „Istennek tetsző dolgot cselekszik”, de ez soha nem vezet részegségre, és még csak rendszeres szokássá sem válik. Már az ősi időkben is jelentős szerepe volt a bornak. Olvashatjuk az 1Móz 14,18–19 verseiben: „Melkisédek, Sálém királya kenyeret és bort vitt ki eléje. Ő a felséges Isten papja volt, megáldotta őt, és ezt mondta: Áldott vagy, Abrám, a felséges Isten előtt, aki az eget és a földet alkotta!” A papi áldás egyik részeként jelenik meg a kenyér mellett a bor.

Olyan vallási szertartásokban használták, mint a papok felszentelése és az oltárszentelés, áldozatbemutatás, amelyről részletesen ír a 2Móz 29. része, ahol érdekes a 40. vers, amely a következőt írja: „Egy tizedrész finomlisztet egy negyed hín sajtolt olajjal gyúrva, italáldozatul pedig egy negyed hín bort kell hozzáadni az első bárányhoz.” Ezt mindennap az oltárra kellett készíteni, ami az erre kijelölt pap feladata volt. Hasonló leírást olvashatunk a 4Móz 15,5-ben: „italáldozatul pedig egynegyed hín bort készíts az égőáldozathoz vagy a véresáldozathoz bárányonként”, és még a Hós 9,4: „Nem áldozhatnak bort az Úrnak, és véresáldozataik nem lesznek kedvesek neki. Kenyerük olyan, mint a gyászolóké, tisztátalan lesz az, aki eszi. Kenyerük csak éhségüket csillapítja, de nem juthat az Úr házába.” Ezeket olvasva láthatjuk, hogy az áldozati szertartás kötelező része volt, hogy az ételáldozat mellett bor is kerüljön az oltárra mint neszáchim, vagyis italáldozat. Volt olyan időszak, amikor az áldozat elégetésekor a bor egy részét a tűzbe öntötték, a maradékával pedig körbehintették az oltárt, majd később az lett a gyakorlat, hogy az egész italáldozatot az oltár lábához öntötték.

Bort fogyasztanak a szombatot és az ünnepet köszöntő áldáshoz, a szombat és az ünnep kimenetelére mondott áldáshoz. Vallási előírás, hogy minden családi és közösségi ünnepen egy pohár borra kell áldást mondani. Peszách ünnepén, a széderestén négy pohár bort kell meginni. Láthatjuk a Szentírásban, hogy szokás volt a bor zamatának fokozása érdekében egy ideig a seprőn pihentetni. Máshol olvassuk, hogy fertőtlenítésre és a kínok enyhítésére is használták, vagy mirhával keverve kábító italként is szolgált. Egyetlen izraeli népcsoport volt, amelyik tartózkodott a bor fogyasztásától. Jeremiás könyvének 35. része mutatja be őket ekképpen: „Itt a rékábiak háza népének a fiai elé borral telt kelyheket és poharakat tettem, és ezt mondtam nekik: Igyatok bort! De ők így feleltek: Nem iszunk bort, mert a mi ősünk, Jónádáb, Rékáb fia ezt parancsolta nekünk: Ne igyatok bort soha, se ti, se a fiaitok! Házat se építsetek, gabonát se vessetek, szőlőt se ültessetek, birtokotok se legyen, hanem sátorban lakjatok egész életetekben, hogy sokáig éljetek azon a földön, ahol jövevények vagytok! És mi hallgattunk ősünknek, Jónádábnak, Rékáb fiának a szavára, mindarra, amit parancsolt nekünk...” Jeremiás példaként állítja őket a júdeaiak elé, mint akik hűségesen engedelmeskednek és ragaszkodnak ősatyjuk rendelkezéseihez.

Érdekességnek a bor színére vonatkozóan álljon itt az 1Móz 49,11: „Szőlőtőhöz köti ki szamarát, nemes tőkéhez szamárcsikóját. Ruháját borban mossa, köntösét a szőlő vérében.” Itt a szőlő vérének nevezi a Szentírás a bort, vagyis vörösborról beszél. Ez a csodálatos igevers vezessen át bennünket az Újszövetségbe, megelőlegezvén számunkra a bornak mint Krisztus Urunk vérének alkalmazását.

A bor mint Jézus Krisztus vére

„...mert ez az én vérem, a szövetség vére, amely sokakért kiontatik a bűnök bocsánatára.” (Mt 26,28) Az utolsó vacsora egy csodálatos pillanata. Amikor még saját szemmel és zsenge értelemmel olvastam ezt a leírást, nem igazán voltam képes megérteni ezt az igét. A kánai menyegző története segített később abban, hogy Krisztus személyét és az ő áldozatának értelmét megértsem a kánai csodatételtől elindulva és az utolsó vacsoráig eljutva.

János evangéliumában a kánai menyegző története kiemelkedő helyet foglal el. A tanítványok elhívását követő első esemény ez az ünnepi alkalom. Jézus Krisztus közösségben akar lenni velünk, és azt akarja, hogy mi is részei legyünk az ő testének.

„A harmadik napon menyegző volt a galileai Kánában, és ott volt Jézus anyja. Meghívták Jézust és tanítványait is a menyegzőre. Amikor elfogyott a bor, Jézus anyja így szólt hozzá: Nincs boruk. Mire Jézus azt mondta: Vajon énrám tartozik ez, vagy terád, asszony? Nem jött még el az én órám. Anyja így szólt a szolgákhoz: Bármit mond nektek, tegyétek meg! Volt ott hat kőveder a zsidók tisztálkodási rendje szerint, amelyekbe egyenként két vagy három metréta fért. Jézus így szólt hozzájuk: Töltsétek meg a vedreket vízzel! És megtöltötték színültig. Majd ezt mondta nekik: Most merítsetek, és vigyetek a násznagynak! Ők pedig vittek. Amikor a násznagy megízlelte a vizet, amely borrá lett, mivel nem tudta, honnan van, csak a szolgák tudták, akik a vizet merítették, odahívta a vőlegényt, és így szólt hozzá: Minden ember a jó bort kínálja először, és amikor megittasodtak, akkor a silányabbat: te pedig mostanáig tartogattad a jó bort. Ezt tette Jézus első jelként a galileai Kánában, így jelentette ki dicsőségét, és tanítványai hittek benne. Ezután lement Kapernaumba anyjával, testvéreivel és tanítványaival együtt, és ott maradtak néhány napig.”

A harmadik napon. Pontos megjelölése az események sorrendjének, most mégis nézzük ezt annak fényében, hogy János a teremtés történetével kezdi az evangéliumát. „Kezdetben volt az Ige, és az Ige Istennél volt, és az Ige Isten volt.” (Jn 1,1) Pál apostol a Kolossébeliekhez írott levelében csodálatosan ragadja meg a teremtés lényegét: „Mert benne teremtetett minden a mennyen és a földön...” (Kol 1,16) A harmadik napon a teremtés történetében Isten szavára egybegyűltek a vizek, hogy meglássék a száraz, a szilárd talaj, az alap, amelyen megjelenhetnek a gyümölcsöt termő fák, a magokat hozó növények. A harmadik napon Jézus Krisztus megjelent a tanítványaival együtt, hogy láthatóvá lehessen a szárazföld, a tápláló talaj, Akiben hitünk magvai csírázhatnak, akiben gyökerezhet sarjadó krisztusi életünk, hogy jó gyümölcsöt termő fákká, magokat bőven termő növényekké váljuk.

Jézus Krisztus első nyilvános megjelenése a tanítványaival egy menyegzői alkalom, ahol ő a meghívott vendég. Íme az Isten Báránya! Az élet szerzője, a mindenség Ura vendég egy menyegzőn. A Jelenések könyve írja azt, hogy boldogok, akik hivatalosak a Bárány menyegzőjének vacsorájára! Lakodalom, ahogy Károli fordítja Ézsaiás könyvében, ahol ekképpen szól a prófécia: „És szerez a seregek Ura minden népeknek e hegyen lakodalmat kövér eledelekből, lakodalmat erős borból; velős, kövér eledelekből, megtisztult erős borból...” (Ézs 25,6; Károli-ford.) Amikor elfogyott a bor, Mária fordult az Úrhoz. Nincs borunk. Mondja az az asszony, aki hallgatott arról az éjszakáról, amikor nála járt Gábriel. Mária, aki 33 éven át hallgatott arról, hogy akit a szíve alatt hordott, Isten egyszülött Fia, és maga az Úr Isten adja neki Dávid trónját. Hallgatott arról, hogy a Szentlélek által fogantatott szűzen, hogy Jézusnak, a Krisztusnak adjon életet. Vélhetően több alkalommal tanúja volt már annak, hogy Krisztus képes természetfeletti dolgokra, így felé fordult, hogy gondoskodjék a vendégekről. Itt anyaként szól hozzá. Jézus azonban leszögezi, hogy sem neki magának, sem az anyjának ezzel semmi dolga sincs, mert nem azért vannak ott, hogy a széles nyilvánosság megismerje azt a titkot, amit Mária évtizedeken át magában hordozott, vagyis hogy az Isten Fia van jelen a vendégek között. Mert nem érkezett még el az óra, amelyről a főpapi imádságban szól: „Atyám, eljött az óra: dicsőítsd meg a te Fiadat, hogy a Fiú is megdicsőítsen téged...” (Jn 17,1) Mária ekkor kerül a helyére. Egy anya, egy nő, aki engedelmességgel tartozik a mindenség Urának. Mária nem isteni személy, nem egy isteni természettel bíró asszony. Ő az a Mária, aki szűzként kegyelmet talált Istennél, mert a Dávid házából származó József jegyese volt, aki nem csak fizikálisan, de lelkében is szűz volt, ám a természetében ember! A Magasságos ereje védelmezte, burkolta be, rejtette el a terhessége ideje alatt, mert „szentnek hívatik a születendő, Isten Fiának”. Mária személye ezen ige alapján is egyértelműen meghatározható: „Bármit mond nektek, tegyétek meg!” Engedelmességre szólít, aki maga is engedelmességgel tartozik az Úrnak.

Volt ott hat kőveder vagy vizeskorsó a zsidó tisztálkodási szokásoknak megfelelően. Az Úr Jézus utasította a menyegzőn szolgálókat, hogy töltsék meg azokat vízzel. Kiemeli az ige, hogy ezeket az edényeket színültig töltötték meg vízzel. Az edényekbe, ha a két-három metréta mennyiséget vesszük alapul, akkor edényenként több mint 100 liter víz is beleférhetett. Több mint 600 liter víz. Hány ember tisztálkodásához elegendő? Talán nem is volt annyi vendég ezen a menyegzőn, mint ahányan tisztára mosakodhattak volna ekkora mennyiségű vízben. Ez a hatalmas mennyiségű víz változott borrá. A Tóra 613 parancsolatot tartalmaz, amelyeket a zsidó embereknek kötelező megtartaniuk. Hatalmas szám, még fejben tartani is elképesztő lenne ennyi parancsolatot, milyen nehéz lehet mindezt meg is tartani. Az a több mint 600 liter víz csakúgy, mint a Tórában foglalt 613 parancsolat, arra elegendő, hogy az embert külsőleg megtisztítsa. Arra elegendő, hogy egy szabályokkal rögzített, vallásos életet éljenek, amely látszólag rendezett, tiszta és mindenben az előírásokat követő. Arra elegendő, hogy elmondhassák, híven követjük Atyánkat, mert megtartjuk minden parancsolatát. Mi jó hívő emberek vagyunk. A víz borrá változtatásával Jézus Krisztus ezen a menyegzőn azt mondta, ez nem elég. Mert nem elég csak kívülről hívőnek látszani! Belülről kell újjászületni, ez pedig csak Jézus Krisztus vére által lehetséges. „Igyatok ebből mindnyájan, mert ez az én vérem, a szövetség vére, amely sokakért kiontatik a bűnök bocsánatára.” Jézus Krisztusnak az első csodatételtől kezdve, amikor nem szólt az emberekhez, az utolsó vacsoráig ugyanaz volt prédikációja középpontjában, mint amit szintén Galileában mondott: „Beteljesedett az idő, és elközelített az Isten országa. Térjetek meg, és higgyetek az evangéliumban!” (Mk 1,15) Az első csodajel Kánában kimondatlanul ezt az üzenetet is hordozta magában. Az Isten országa kifejezés egy „nomen actionis”, vagyis egy olyan igéből képzett főnév, amely a cselekvés végrehajtójára irányítja a figyelmet. Isten országa tehát Isten országlását, uralkodását jelenti. Isten végre folyamatosan uralkodhat, szerethet a názáreti Jézusban. Az Istentől elszakadt ember nem kér az Atya uralkodásából. Ma a közösségeink sem mindig kérnek ebből. Élik a bűnös, erkölcstelen életet, néha beszélnek a vallásról, vallásosan, mintha ezzel Istennek tennének szívességet. Meg kell érteni Krisztus Jézus igehirdetésének lényegét, elfogadni Isten örömhírét, hogy Jézusban elérkezett Isten uralkodása, ami a Szentháromságban öröktől fogva van. Jézus Krisztusnak az Atya Istennel való örök kapcsolata, ami most megnyílt az ember számára, aki Krisztusban hisz. „..mert senki sem képes megtenni azokat a jeleket, amelyeket te teszel, csak ha Isten van vele.” (Jn 3,2) Ez az üzenete a bor átváltoztatásának, amit Krisztus küldetésként kapott az Atyától, hogy nyissa meg az ember számára a hozzá vezető utat, mert az embernek nincs más jövője. Szavak nélkül is csodálatos ennek az eseménynek az üzenete számunkra. Krisztus vére által „ha valaki nem születik újonnan, nem láthatja meg az Isten országát.” (Jn 3,3)

Az utolsó vacsora

Az Úr Jézus azon az éjszakán, melyen a világ döntött arról, hogy Megváltóját megöli, odaállt az emberiség mellé, és kezébe vette a borral telt poharat mint a vére által kötött új szövetséget, és hirdette a bűnök bocsánatát, amelyért majd fájdalmasan, a kereszten fog az Atyához könyörögni: „Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek!” (Lk 23,34)

Ha nem értjük meg, kicsoda Krisztus, akkor nem értjük meg sem halálának értelmét, sem az úrvacsora értelmét. Kezébe veszi a kenyeret, és azt mondja: vegyétek és egyétek, ez az én testem, majd a poharat is kezébe véve hálát ad és azt mondja: ez az én vérem, amely sokakért kiontatik a bűnök bocsánatára. Az utolsó vacsorán, amikor utoljára van együtt a tanítványaival, megadja halálának értelmét. Egy ember halálának önmagában semmi értelme. Krisztus halálának sem lett volna semmi értelme, sőt maga lett volna a teljes kudarc, ha azon az éjszakán nem maga Isten Fia veszi kezébe a kenyeret, majd pedig a bort. Ez a kenyér és a bor legnagyobb átváltoztatása. Krisztus kivégzése az egész emberiség bűne, az enyém is, és majd a kereszten kínoktól gyötörve könyörög értem is, hogy Isten bocsássa meg ezt nekem és minden embernek. Maga az Úr Jézus rendelkezik arról, hogy minden úrvacsorai közösség alkalmával az ő emlékezetére vegyük magunkhoz a kenyeret és a bort.

Az Úr Jézus azt mondja az utolsó vacsorán: „Mert valamennyiszer eszitek e kenyeret, és isszátok e poharat, az Úr halálát hirdessétek...” (1Kor 11,26) Meg kell értenünk, hogy Krisztus halála és feltámadása szorosan összetartozik, és erre Pál apostol is rámutat, amikor azt mondja: „Mert úgy határoztam, hogy nem tudok közöttetek másról, csak Jézus Krisztusról, róla is mint a megfeszítettről.” (1Kor 2,2) A megfeszítettről és nem a feltámadottról. Miért? A feltámadásban derül ki, hogy amit Jézus Krisztus tett a kereszten, az megvalósult. Kiderült, hogy ki az, akit megöltünk.

Alkalmazás

Testvérek! El kell azon gondolkodnunk az ige mellett imádkozva, hogy értjük-e Krisztus áldozatát. Ismerjük Krisztust, vagy egy hamis képünk van róla, amit le kell rombolnunk. A vízzel telt edényekhez megyünk, hogy tisztára mosva magunkat, szépen vasalva elmenjünk vasárnap jó keresztényt játszani az imaházba, vagy az Úr asztalánál kezünkbe véve a poharat engedjük, hogy Jézus Krisztus vére belülről újjászüljön bennünket? Nem az a lényeg, hogy eucharisztia vagy úrvacsora, nem az a lényeges: a bor és a kenyér átlényegül-e. Ha Jézus Krisztus vére nem lényegít át bennünket Krisztus testévé, hogy ezt a testet a halálra adjuk önmagunk és a világ számára, hogy az életünkön ebben is Isten dicsősége ragyogjon fel az elveszetteknek, akkor az istentiszteletünk nem ér semmit. Mert nem fogja meglátni és megérteni senki, ahogy magunk sem értjük, hogy Krisztus halála nem a halál, hanem a feltámadás és az élet. „Igyatok ebből mindnyájan!” Ott vannak a borral telt korsók, ott a borral telt pohár. Töltse meg bensőnket Krisztus vére és az evangélium. Ne legyünk büszkék, valljuk meg azt, hogy szükségünk van az újjászületésre itt, most, akár 10-20-40 év közösségben leélt élet után is. Kívánom, hogy minél több testvérem vágyakozzon megtudni, hogy Krisztus vérének az ereje meddig képes eljuttatni a hívő, szolgáló életében. Szükségünk van a megújulásra! Ehhez kívánom Isten áldásait és a Magasságos erejét! Ámen!

„Már az ősi időkben is jelentős szerepe volt a bornak.”

„A kánai menyegző története segített később abban, hogy Krisztus személyét és az ő áldozatának értelmét megértsem a kánai csodatételtől elindulva és az utolsó vacsoráig eljutva.”

„Az élet szerzője, a mindenség Ura vendég egy menyegzőn. A Jelenések könyve írja azt, hogy boldogok, akik hivatalosak a Bárány menyegzőjének vacsorájára!”

„Az Isten országa kifejezés egy „nomen actionis”, vagyis egy olyan igéből képzett főnév, amely a cselekvés végrehajtójára irányítja a figyelmet.”

„Töltse meg bensőnket Krisztus vére és az evangélium. Ne legyünk büszkék, valljuk meg azt, hogy szükségünk van az újjászületésre itt, most, akár 10-20-40 év közösségben leélt élet után is.”

Izsák Norbert

Fundamentalizmus vagy evangelikalizmus?

1. rész

Az elkövetkező néhány bekezdésben és a sorozat további részeiben kísérletet teszek arra, hogy néhány nagyobb mozaikdarabkát bemutassak a 20. századi amerikai protestáns fundamentalizmus genezisének történetéből.

Ezt több szempontból is fontosnak tartom. Egyrészt, a pünkösdi mozgalomra mélyen hatottak az amerikai születésének körülményei, másrészt minden hazai evangéliumi egyház érintett az amerikai evangéliumi protestantizmus lelkülete, teológiája és – közvetve ugyan, de – története által. Mindazonáltal kutatásunk nem könnyű, hiszen már az alapvető meghatározások sem teljesen egyértelműek, pontosak – nem is lehetnek azok. A fundamentalista és evangéliumi^1 „címkék” sok évtizeden keresztül „csereszabatosak” voltak, aki evangéliumi hívőnek mondta magát, az készséggel elfogadta, hogy fundamentalistának is hívják. Az elmúlt évtizedekben azonban elég sok minden megváltozott, és a fundamentalizmus – hasonlóan a liberalizmushoz – afféle szitokszóvá lett. Európában alig találni olyan fundamentalistát, aki boldogan azonosulna ezzel a meghatározással, az evangéliumi keresztények pedig egyenesen kikérik maguknak, ha így hívják őket. Az Egyesült Államokban kicsit más a helyzet: ha ott egy amerikai evangelikált fundamentalistaként emlegetnek, lehet, megsértődik és helyreigazítást kér, ám egy igazi amerikai fundamentalista még ma is hajlamos büszkén viselni ezt a „címkét” – számára ez a kompromisszummentes, igaz, bibliai hitet jelenti.

Még ennél is nehezebb azonban a feladatunk, ha azt próbálnánk meghatározni, kik a fundamentalisták, és mit hisznek. Mivel a fundamentalizmus manapság inkább negatív jelentéstartalommal bír, ezért a népszerű bonmot e tekintetben is igaz: „korrupció az, amiből engem kihagynak”, másképpen pedig „fundamentalista az, aki még tőlem is jobbra áll”. Ez nyilván nem könnyíti meg a kutató dolgát, ezért nézzünk néhány, részben az interneten, részben a fundamentalizmus történetével foglalkozó monográfiában terjedő meghatározáskísérletet, amelyek ugyan nem tudományos pontossággal definiálják a fundamentalizmust, ám mégis keretet biztosítanak a gondolkodás és a kutatás folytatásához.

A fundamentalisták hajlamosak fekete-fehérben látni a világot, míg az evangéliumi keresztények elismerik, hogy létezik olyan szín, hogy szürke. Ha értelmezni próbáljuk ezt az elnagyolt megfogalmazást, akkor arra a következtetésre juthatunk, hogy a fundamentalisták hajlamosak a dualista, leegyszerűsítő világképre, amelyben minden történés kimondottan Isten vagy a sátán munkája, nincs köztes út. Az evangéliumi irányzat ezzel szemben számol az ember munkájával is, az emberi érzelmekkel és számos olyan történéssel, amely nem magyarázható közvetlenül a démoni vagy éppen angyali seregek tevékenységével. (Nem elhanyagolható szempont, de megakasztaná az olvasást, ezért csak röviden jegyezzük meg: a fundamentalistát egyáltalán nem érdeklik például lelkigondozási vagy gyülekezetvezetési stúdiumok, hiszen minden a mennyben dől el – ha eleget imádkozunk, nő a gyülekezet, és veszít a sátán, ha keveset, csökken a számunk. Fel sem merül benne, hogy módszerei, vezetési stílusa, szervezési vagy nem szervezési képességei egy cseppnyit is hozzájárulnának a gyülekezet egészségéhez, működéséhez.)

Egy másik leírás úgy különbözteti meg a protestáns kereszténység három fő irányzatát (evangelikál, fundamentalista és liberális egyházak, mozgalmak), miszerint a liberális kereszténységben nincs horgony és nincsenek határok, az evangelikáloknál van egy centrum, egy erős horgony, de nincsenek határok, míg a fundamentalistáknál szoros határok meghúzásával igyekeznek kialakítani egy centrumot. Ez azonban nem mindig sikerül, a fundamentalizmusról levált evangéliumi mozgalom fellegvára, a Fuller Theological Seminary korábbi elnökének, Edward John Carnellnek a kicsit sarkos, de találó megfogalmazása szerint a fundamentalizmus egyenlő a kultusszá lett ortodoxiával.

A hétköznapi életben vannak egyszerűbb módszerek is annak megállapítására, vajon munkálnak-e bennünk vagy testvéreinkben fundamentalista hajlamok. Elég csupán feltenni azt a kérdést, mit gondolunk Billy Grahamről vagy a katolikusok üdvözülési esélyeiről. Egy igazi fundamentalista hajlamos Billy Grahamet is elhajló liberálisnak gondolni, miközben meg van győződve arról, hogy egyetlen „bálványimádó” katolikus sem üdvözülhet. Az evangéliumi hívő elfogadja Billy Graham szolgálatát, és nem tartja kizártnak, hogy Isten elég hatalmas ahhoz, hogy legalább néhány katolikust üdvözítsen...

Miközben néha talán tréfásan próbáljuk meghatározni a különbséget az evangelikál és a fundamentalista között, fontos felismerni, hogy nem kizárólag hittartalmi különbség van a két keresztény irányzat között, hanem hozzáállásbeli is. Ez utóbbi talán még fontosabb, mint az esetleges teológiai különbségek. Ennek illusztrálására szolgáljon egy vicces meghatározás: „Az evangéliumi hívő tulajdonképpen egy kedves fundamentalista.” Sokan eleve elutasíthatnánk, hogy ilyen abszurd módon írjuk le a két irányzat közötti különbséget, holott a modern amerikai fundamentalizmus apostola, az USA keresztény jobboldali politikai erejének egyik fontos kovácsa, a 2007-ben elhunyt baptista prédikátor, Jerry Falwell egyszer úgy definiálta saját irányzatát, hogy „a fundamentalista olyan evangelikál keresztény, aki mindig be van pöccenve valamin”.2

A befolyásos amerikai esszéista, újságíró és kritikus, Henry Louis Mencken azt írta 1924-ben, hogy „dobj ki egy tojást egy vonatablakon, és bárhol is utazol az Egyesült Államokban, egy fundamentalistát fogsz eltalálni”.3 Hogyan lehetséges, hogy akkoriban – és még ma is – ennyire virágzott a fundamentalizmus az USA-ban? Azt feltehetőleg minden evangéliumi hívő tudja, hogy az evangelikalizmus tipikusan amerikai jelenség, ami a 17–18. század fordulója óta van jelen. Nagyon durva leegyszerűsítéssel a sokféle európai keresztény bevándorló által létrehozott jellegzetes mozgalom lelkiségében sokat építkezett a pietista hagyományokból, a presbiteriánusoktól örökölte a doktrinális aprólékosságot, amit üdvösség és önvizsgálat tekintetében összekötött a puritánok individualizmusával. A 19. századi Amerikában még az evangelikál protestantizmus volt az uralkodó vallásosság, afféle nem hivatalos vallási establishmentként működött. Olyannyira, hogy a 19. század végére elvárták, hogy az amerikai elnök is ilyen lelkületű ember legyen. Az 1890-es és 1930-as évek között azonban az evangelikalizmus korábbi hihetetlen befolyása az amerikai kultúra közéleti tereiben összeomlott.4

Hogyan történhetett ez meg? Úgy, hogy a kulturális véleményformálók hátat fordítottak az evangelikalizmusnak, a főbb protestáns felekezetek vezetői közül sokan engedményeket tettek a bibliakriticizmusnak, liberális folyamatoknak, mire a hagyományos evangéliumi egyházak (baptisták, metodisták, mennoniták stb.), gyülekezetek „bekeményítettek”, és lassacskán megszületett a fundamentalizmus. Az új mozgalom teljes háborút hirdetett a modernizáló trendek ellenében. (Mindeközben az óceán túlpartján, Európában éppen a katolicizmus ment át hasonló, radikalizálódó folyamaton: a nemzeti liberális tendenciák ellenében szigorítottak a hitelveken, centralizáltak, az első vatikáni zsinat ennek a lenyomatát hordozza, majd az azt követő évtizedek szintén a modernizmus elleni harcban teltek.)

Mindezzel nem azt akarom mondani, hogy ne lett volna igény és példa már a 19. század vége előtt a fundamentalizmusra, akár Amerikában, akár Európában. Mégis, a fundamentalizmus öntudatos mozgalomként való megjelenésére egészen a 19–20. század fordulójáig kellett várni. Az alapok és a közös nevező megerősítésében meghatározó szerepe volt az 1910-es években megjelent 12 kötetes, összesen 90 tanulmányt egybefűző sorozatnak, amelynek The fundamentals. A testimony to the truth (A fundamentumok. Bizonyságtétel az igazságról) volt a címe. Bőkezű üzletemberek szponzori segítségével mintegy hárommillió példányt osztottak szét belőlük – teljesen ingyen. A két laikus hívő által írt sorozatnak óriási galvanizáló ereje lett az evangelikál-fundamentalista táboron belül.5

Később a fundamentalizmust úgy definiálták, mint amely a keresztény hittel kapcsolatban öt megállapítást sziklaszilárdan vall. A Biblia verbális, úgymond szó szerinti inspirációját, Krisztus szűztől való születését, Krisztus helyettesítő engesztelő áldozatát a világ bűneiért, Krisztus testben való feltámadását és Krisztus második eljövetelét.6 Ebből is látszik, hogy a két irányzat teológiai alapja szinte teljes átfedésben van, később az evangelikálok legfeljebb a Biblia szó szerinti inspirációját kérdőjelezték meg, de azt sem túlságosan nagy vehemenciával. Mindazonáltal érdekes, hogy a fundamentalizmus leghangosabb szószólói sosem vezető, jól ismert teológusok voltak.

A fundamentalista kifejezést néhány évvel később, az 1920-as években Curtis Lee Laws baptista szerkesztő alkotta meg. Ő olyan keresztényekre értette, akik készek küzdeni az alapokért, a fundamentális igazságokért. Az így elnevezett keresztények elsősorban a liberalizmus ellen védték a hitet. A fundamentalisták értelmezésében a háború tétje Jézus Krisztus vérének és megigazításának evangéliuma volt. Amint már megjegyeztem, a fundamentalisták egyrészt hangsúlyozták a liberálisok és a modernisták által megkérdőjelezett dogmákat: Jézus szűztől való születését, csodatételeit, testben való feltámadását, a bűnért végzett helyettesítő halálát és a második eljövetelét. E tekintetben különösen fontos volt számukra a Szentírás tekintélyének lényege, természete. A modernistákra hatott a bibliakritika, ezért a Biblia emberi eredetét hangsúlyozták, és így szinte adott volt, hogy a fundamentalisták a Biblia hibátlan voltával érveljenek: a támadás ellenreakciójaként azt hirdették, hogy a Biblia az egyetlen végső tekintély a történelmi, tudományos vonatkozások tekintetében csakúgy, mint hit és tanítás dolgában.7

Már az első világháború idejére kezdett nagyon elmérgesedni a helyzet a fundamentalisták és a liberálisok között. A modernista liberálisok társadalmi reformokban gondolkodtak (és tettek is érte), míg a legtöbb fundamentalista figyelmét az kötötte le, hogy figyelmeztessen a közelgő apokalipszisre, és rámutasson: az emberek egyedüli reménye a szellemi üdvösség. Mindkét oldal az igaz hit elhanyagolásával, elhagyásával vádolta a másikat. A vonalak megkeményedtek, és mindkét csoport küldetésének tekintette, hogy megtisztítsa a másiktól a mainstream protestáns intézményeket.

Dúlt a harc az egyházi vezetésben is az 1920-as, 1930-as években. Végül a liberálisok győztek, a legtöbb, fősodorhoz tartozó protestáns felekezet irányítása az ő kezükbe került, de övéik lettek a legbefolyásosabb teológiai főiskolák és egyetemek is.8 Kevés olyan elismert oktatási intézmény maradt az USA északi részén, amelyik akár csak tolerálta volna a fundamentalista tanítást. Itt érdemes megjegyezni, hogy a leegyszerűsítésre hajlamos fundamentalista gondolkodásmód úgy értelmezte ritka befolyásnövekedésüket, hogy „lám, az Úr velünk van, értünk harcol”, ám mivel az esetek többségében kezdtek kiszorulni az egyházi központból, azt vallották, hogy „jellemző: egyre nő az istentelenség, az igazakat visszaszorítják, az idők gonoszok, tehát közel az Úr”.

Felhasznált irodalom

- Cromartie, Michael: No longer exiles. The religious new right in American politics (Washington–Lanham: Ethics and Public Policy Center – Distributed by National Book Network, 1993).

- Ferm, Deane William: Contemporary American theologies. A critical survey (San Francisco: Harper & Row, 1990).

- fundamentalist phenomenon, The. The resurgence of conservative Christianity (Garden City: Doubleday–Galilee, 1981).

- Marsden George: Reforming fundamentalism. Fuller Seminary and the new evangelicalism (Grand Rapids: Eerdmans, 1987).

- Sutton, Matthew Avery: Jerry Falwell and the rise of the religious right. A brief history with documents (Boston: Bedford – St. Martin’s, 2013).

Jegyzetek

1. Vagy evangelikál – a két kifejezést sokszor szinonimaként használom.

2. Matthew Avery Sutton: Jerry Falwell and the rise of the religious right. A brief history with documents (Boston: Bedford – St. Martin’s, 2013), 5. o.

3. Michael Cromartie: No longer exiles. The religious new right in American politics (Washington–Lanham: Ethics and Public Policy Center – Distributed by National Book Network, 1993), vii. o.

4. George Marsden: Reforming fundamentalism. Fuller Seminary and the new evangelicalism (Grand Rapids: Eerdmans, 1987), 4. o.

5. The fundamentalist phenomenon. The resurgence of conservative Christianity (Garden City: Doubleday–Galilee, 1981), 3. o.

6. Deane William Ferm: Contemporary American theologies. A critical survey (San Francisco: Harper & Row, 1990), 9. o.

7. Marsden, 4. o.

8. Sutton, 6. o.

•

2. RÉSZ

Az 1. részben a fundamentalizmus meghatározásának nehézségeiről, valamint arról írtunk, hogyan vált önálló mozgalommá. Ebben a cikkünkben igyekszünk felvázolni a fundamentalizmus és az evangelikalizmus további útját, különös tekintettel az utóbbi önállósodására és megerősödésére.

Miután örökre búcsút intett egymásnak a liberális és a fundamentalista tábor, a nagyobb protestáns felekezetekből egyre inkább kiszorultak a meghatározó vezetői pozíciókból a fundamentalisták. Sem a társadalomban, sem az egyházban nem volt „trendi” fundamentalistának lenni. A nagyobb teológiák is mind hátat fordítottak az egyre inkább militánssá váló fundamentalizmusnak.1

Jóllehet a fundamentalisták elsősorban a liberalizmus ellen védték a hitet, lassacskán már minden ellen tiltakozni kezdtek, aminek nem volt köze az igaz hithez, vagy ami bárkiben is csökkenthette az igei buzgalmat. Mivel a társadalomban ekkoriban óriási változások, átalakulások történtek, a fundamentalisták a hit gyökereihez való visszanyúlásukban észrevétlenül, talán öntudatlanul is egyre inkább a „régi szép idők” nosztalgikus álmaiba menekültek. A 19. századi Amerikában még megkérdőjelezhetetlen volt sok helyütt a hagyományosnak mondott konzervatív bibliai gondolkodás, úgy vélték, az a meggyőződés a társadalom és a helyes gondolkodás, valamint életvitel legfontosabb horgonya. Ha akkoriban – gondolták – a bibliai hit olyan viszonyokat hozott létre, amilyeneket, akkor nyilván azokhoz a társadalmi formákhoz, viszonyokhoz, kultúrához is ragaszkodni kell, mivel azok voltak a „biblikus” formák. (Minden korban megvolt/megvan arra a kísértés, hogy a néhány évtizeddel-évszázaddal korábbi viszonyokat tartsák/tartsuk Isten által felkentnek, elég csak a Római Birodalom bukása körüli apokaliptikus félelemre, vagy a 18. századi lovas földművelést gyakorló, az elektromos áramot és minden egyéb újítást hitelvi alapon elutasító amishokra gondolni.)

Mindebből az következett, hogy a fundamentalisták a 20. század elején már mindentől félteni kezdték a hitüket. Bármilyen változás történt a kultúrában, a hitüket ért kihívások miatt stresszes állapotba került fundamentalisták idegesen reagáltak rá, és szélsőségesen konzervatív módon viselkedtek. Az ő szemükben szinte minden újdonság, a társasági élet kulturális formái ördögi ármány volt hitük kompromittálására: a mozi, a színház, a társastánc, egy pohár sör vagy bor, a jazz mind-mind elutasítandó veszélyforrás volt.2

A kultúra formálásának igénye nem csak ezen a szinten jelent meg. A társadalmi-politikai dominanciára való törekvéssel tulajdonképpen a sötétséget szerették volna visszaszorítani. A kultúrharc tétje – a fundamentalisták értelmezésében – a lelkek üdvössége volt. A két világháború között azon dolgoztak, hogy olyan törvények szülessenek, amelyek megtiltják a szerintük istenkáromló darwinista tanok állami iskolai hirdetését. Ezt sikerült is elérniük Tennessee államban, amivel kiváltották az egyéni szabadságjogok védelmezőjének, az ACLU-nak (American Civil Liberties Union) a haragját.

Az ACLU 1925-ben az elismert Clarence Darrow ügyvédet bízta meg az evolúciót oktató John Scopes biológiatanár képviseletével – Scopes hozzájárult ahhoz, hogy a próbaperben a „vádlott” legyen. A fundamentalista vádlók a híres szónokot, politikust és korábbi külügyminisztert, William Jennings Bryant kérték fel jogi képviseletre. A nagy médianyilvánosságot kapott, gyakorlatilag teológiai kérdésekről folyó világi perben a bíró elmarasztalta Scopest a törvény megsértése miatt. A fundamentalisták nyertek, viszont az országos média meglehetősen lekezelően, lenézően számolt be róluk, és úgy mutatta be őket, mint vidéki, déli, antiintellektuális embereket, akik ráadásul a személyes és a vallásszabadságot is korlátozzák. A fundamentalistákon azóta is rajtuk maradt ez a bélyeg.3

A gazdasági válság idején, az 1930-as évek elején, a fundamentalisták népszerűsége újra megnőtt. Megkezdődött a hagyományos protestáns felekezetek hanyatlása, és a fundamentalisták lassacskán nyeregbe kerültek.4 Az egyre gyorsuló urbanizáció, az evolúció tanításának térnyerése, a bibliakriticizmus elterjedése, az erősödő katolikus és zsidó bevándorlás és a világvallások rendszeres tanulmányozása (ami a kereszténység megkülönböztető jegyeit csökkentette sokak szemében) miatt sok evangelikál arra a következtetésre jutott, hogy a világ az apokalipszis felé rohan. Úgy vélték, az igaz kereszténységet ostromtűz alá vonták, és már csak ők harcolnak az igaz hit mellett. Úgy hitték, az ő hűségükön múlik a világ sorsa, és meggyőződésük lett, hogy akik nem osztják a nézőpontjukat, nem is igazi keresztények, sőt, egyenesen az igaz hit ellenségei.5

A két világháború között a fundamentalisták új gyülekezeteket, iskolákat, főiskolákat és külön felekezeteket alapítottak. Eközben kénytelenek voltak elkönyvelni, hogy a központi kormány, az ország legbefolyásosabb újságírói és a legnagyobb rádióhálózatok a bevett, hozzájuk képest liberális protestáns csoportokkal álltak kapcsolatban. Mivel kivonultak a kiépült egyházakból, elvesztették a hangjukat, már nem volt bejárásuk, kapcsolatuk a hatalmasokhoz. Újra kellett szervezniük magukat, vissza kellett szerezniük a befolyásukat.6

A fundamentalisták ugyan kiszorultak a felekezetekből, de nem a felekezetközi szervezetekből, amelyek az ébredési összejöveteleket (belmissziót), evangelizációkat tartották. Ezek továbbra is sikeresek voltak, már csak azért is, mert a modernizmusellenes igehirdetések mindig is jó, hatékony ébredési eszközök voltak.7 Minél gyorsabban nőtt a szekularizáció Amerikában, annál jobban terjedt az antimodernizmus fundamentalista stílusa is. Volt innováció is: a fundamentalizmus új tanításokat és új intézményeket generált.8 Ilyen új tanítás volt például a diszpenzációs gondolkodás, amit a 19. század közepén John Nelson Darby dolgozott ki, de igazi lendületet a 20. század elején kapott, miután a fundamentalisták felkarolták. A tanítás több eleme a fundamentalista gondolkodás megkérdőjelezhetetlen alapköve lett, így például megágyazott a mára már a bestseller keresztény lektűrirodalomban is megjelenő speciális eszkatológiai, profetikus eszmefuttatásoknak, valamint a kritika nélküli, szélsőséges keresztény cionizmusnak.

A második világháború elejére teljesen világossá vált, hogy a fundamentalizmus afféle kulturális karanténba került, ahonnan összefogás és stratégia nélkül képtelen kitörni. A befolyás visszaszerzésére a legfontosabb, legismertebb nem liberális fehér keresztény protestáns vezetők létrehozták 1942-ben a National Association of Evangelicals for United Actiont.9 Ennek célja az alapító Ralph T. Davis szerint – amit William Bell Riley fundamentalista lelkésznek még 1941-ben írt levelében fejtett ki – az volt, hogy „közös helyet, talajt találjunk a kormány előtti képviseletre, ahol az evangelikál erők törekvéseinek jogi ügyeit kezelhetjük”. Riley egyetértett, szerinte is szükség volt egy új szervezetre, amely „igaz befolyást gyakorol a kormányzati ügyekben”.10 A szervezet másik célja az volt, hogy belülről reformálja meg a fundamentalizmust. A NAE vezetői abban is megegyeztek, hogy eljött az ideje az identitásuk kisebb módosításának, finomításának. A fundamentalista kifejezés – különösen a Scopes-per után – dogmatikus, szemellenzős, reakciós vallási fanatikusok képzetét keltette az emberekben. A NAE alapítói viszont szerettek volna hatással lenni a szélesebb kultúrára, s azt keresztény irányba terelgetni, és ehhez nyilván le kellett számolniuk a társadalomban kialakult sztereotípiákkal.11

A NAE tagjai tartották magukat a keresztény hit fundamentumaihoz, de nyitottabban, pozitívabban fordultak a külvilág felé. Eleinte new evangelical névvel illették a mozgalmukat, ebből rövidült „öncímkézésük” evangelical-re, evangelikálra. A NAE-alapító Harold John Ockenga szerint a szigorú fundamentalizmus többet árt, mint használ, elsősorban militáns, konfliktuskereső attitűdje miatt, és nem éri el a remélt eredményeket. Az (új) evangelikálok elutasították a diszpenzációs gondolkodás kulturális és doktrinális következményeit, de a teológiai alapokhoz következetesen hűségesek maradtak. Az ő „fundamentalizmusukat” a 19. századi amerikai evangelikalizmus kulturálisan centrista hagyományai határozták meg.12

A fundamentalista keresztények közül nem mindenki értett egyet azzal, hogy nyissanak a mainstream kultúra felé. Voltak, akik körömszakadtukig ragaszkodtak a fundamentalista címkéhez. Carl McIntire azért hozta létre 1941-ben az American Council of Christian Churches nevű szervezetet, hogy annak égisze alatt egyesítse az „igazi” fundamentalistákat.13 Azt hirdette, hogy éles elkülönültségben kell élni a mainstream kultúrától. Mai megfogalmazásban McIntire a fundamentalista mozgalom szélsőjobbját képviselte.14

A fundamentalizmusból kiválófélben levő evangelikál mozgalom első elismert intézménye a kaliforniai Fuller Seminary lett, amit 1947-ben Ockenga alapított. Ekkoriban még úgy gondolták az evangelikálok, hogy belülről próbálják megreformálni a fundamentalizmust.15 Tíz évvel később, 1957-ben aztán egy igazán fontos dokumentum jelent meg. A Fullert és a NAE-t alapító (és évekig elnöklő) Harold John Ockenga írt az új evangelikalizmusról. A 20. század talán legbefolyásosabb evangelikál vezetőjének azért fontos ez az igehirdetése, mert bár már jó tíz éve hasonlókról beszélt, ezt a prédikációt a világi sajtó is felkapta. Ockenga beszédében félreérthetetlenül megjelenik az (új) evangelikálok azon igénye, hogy megkülönböztessék magukat a két világháború közötti fundamentalista elődeiktől, valamint az 1950-es évek militáns szeparatista fundamentalistáitól. (Megjegyzendő, hogy több évtizeddel később számos befolyásos fundamentalista vezető is elfogadta a keresztény szociális aktivizmus itt megfogalmazott tételeit.)

Ockenga hamar megkerülhetetlenné lett igehirdetésében amellett érvelt, hogy a kizárólag a személyes üdvösséget hangsúlyozó („fundamentalista”) evangélium csonka evangélium, ahogyan a társadalmi igazságot hangsúlyozó („liberális”) evangélium is csonka. Ockenga szerint „az új evangelikalizmus azt mondja, hogy a szociális evangélium önmagában a jóléti államhoz vezet, de belopakodik a szocializmus, és végül a kommunizmushoz jutunk. (...) Az új evangelikál még mindig a Biblián áll.” Ugyanakkor azt is leszögezi, hogy nem szabad azt gondolni, hogy a társadalmi bajokra, a pszichés megbetegedések tömegére, az alkoholizmusra, drogproblémákra, hidegháborús veszélyekre, rasszizmusra elégséges az a válasz, hogy Jézusban bűnbocsánat van. Ezzel szemben a modern evangelikalizmus atyja azt állította, hogy míg „a fundamentalizmus kitért ezen kérdések elől, az új evangelikalizmus azt hirdeti, hogy szembenéz ezekkel a kérdésekkel” – személyes és társadalmi szinten is.16

Azért jelentett mérföldkövet Ockenga ezen felvetése, mert a fundamentalisták és a régi vágású evangelikálok lankadatlanul remélték, hogy ha az emberek egyénileg megtérnek, akkor a szívükben elindult változás ki fog hatni a társadalom minden részére, és az apró döntések végül földcsuszamlásszerű változásokhoz vezetnek. Az 1950-es évekre azonban bebizonyosodott e gondolkodásmód tarthatatlansága: számtalan beteg és szegény ember tért meg, mégsem lettek hirtelen egészségesek és gazdagok – a társadalmi mechanizmusok nem változtak meg maguktól. (Ma is sok olyan keresztény irányzat van, amelyeknek – finoman fogalmazva – erős vakfoltjaik vannak a társadalmi igazságosság, a faji feszültségek és a nyomor társadalmi enyhítése tekintetében. Erről lásd lentebb az „Egyéni megtérések és társadalmi folyamatok” című szakaszt.)

Ockenga nem akart szakadást létrehozni a protestáns keresztények között, aminek jele, hogy írása szerint sok rendes fundamentalista van, és maga ez a kifejezés is tiszteletre méltó. Nem vitatta, hogy a fundamentalizmusnak igaza van a bibliai igazságok tekintetében, kifejezte, hogy az evangelikálok mindennel egyet is értenek, ám a fundamentalizmus téved a szociális kérdések megközelítésében és a szociálfilozófiájában. A végén pedig regisztrálta, hogy már valóságos mozgalomról van szó: „Mindez azt jelenti, hogy mára kifejlődött az ortodox kereszténység egy másfajta hangsúlya és teológiai alkalmazása, amelyik dinamikus, gyorsan terjed és erős.”17

Ockenga 1956-ban Billy Grahammel együtt alapította meg a Christianity Today magazint, amely azóta is megszabja a modern evangelikalizmus fő irányát. Ockenga 1981-ig volt a szerkesztőbizottság elnöke, és amikor 1985-ben meghalt, Billy Graham így búcsúztatta: „Óriás volt az óriások között (...) a családomon kívül senki más nem volt rám ilyen nagy hatással. Egyetlen fontosabb döntést sem hoztam anélkül, hogy konzultáltam volna vele.”

Egyéni megtérések és társadalmi folyamatok

Rodney Stark és Charles Y. Glock korábbi írásai alapján Jeffrey K. Hadden amerikai szociológiaprofesszor így vezeti le a hagyományos fundamentalista társadalmi tanítás mögött álló gondolkodásmódot:

A hagyományos keresztény gondolkodásban az ember szabad akarattal rendelkező szabad lény, akire nem hatnak a társadalmi körülmények, szabadon dönthet és ragadhatja meg Isten felkínált üdvözítő kegyelmét. Logikus, hogy az ember csak akkor tehető igazságosan felelőssé a tetteiért, ha teljesen szabad, csak így büntethető meg a bűneiért, és csak így lehet tőle elvárni a megtérést. Az emberi természet ilyesféle koncepciója a nyugati civilizáció fejlődésének évszázadokon át volt a motorja, és nagyban befolyásolta a hozzáállásunkat a személyes felelősséghez és a személyes sikerhez. A szabad és felelős ember képe áll az olyan fogalmak mögött, mint a szigorú individualizmus, a self-made man, és az érdem alapján igazolt vagyon. A keresztény gondolkodást és a nyugati civilizációt átszőtte az az elképzelés, hogy az emberek maguk irányítják a sorsukat – és felelősek is érte. Ha pedig én irányítom az életemet, a sorsomat, akkor csak magamnak köszönhetem mindazt, ami történik velem – vagy magamat okolhatom érte. A radikális szabad akarat emberképe miatt azonban sokan nem látják az egyénen kívüli erők hatását, amelyek sokszor teljesen meghatározzák az egyének körülményeit. Ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy az ilyen keresztények jóváhagyják a feketéket vagy a romákat hátrányos helyzetben tartó társadalmi erőket, csupán nem ismerik fel ezen erők jelenlétét a világban.18

Jegyzetek

1. Matthew Avery Sutton: Jerry Falwell and the rise of the religious right. A brief history with documents (Boston: Bedford – St. Martin’s, 2013), 5–7. o.

2. George Marsden: Reforming fundamentalism. Fuller Seminary and the new evangelicalism (Grand Rapids: Eerdmans, 1987), 5–6. o. Jellemző módon a rádió és később a televízió is eleinte csak úgy voltak elfogadhatóak a számukra, ha az igaz hitet terjesztik: e tekintetben viszont minden más vallásnál és felekezetnél gyorsabban kezdtek el terjeszkedni, és programjaikkal néhány évtized alatt behálózták az egész világot.

3. Sutton, 5–7. o.

4. Uo.

5. Marsden, 4. o.

6. Sutton, 6–7. o.

7. Uo., 7. o.

8. Marsden, 4–5. o.

9. Uo., 3. o.

10. Sutton, 7. o.

11. Uo.

12. James Barr: Fundamentalism (Philadelphia: Westminster, 1978), 1–4. o.

13. Néhány kutató szerint éppen a fundamentalista szerveződés ellenében alakult meg egy évvel később a NAE.

14. Sutton, 8. o.

15. Marsden, 3. o.

16. Harold John Ockenga: „The »new« evangelicalism”, (1957) in Sutton, 31–34. o.

17. Uo.

18. Jeffrey K. Hadden: The gathering storm in the churches (Garden City: Doubleday, 1969), 80–81. o.

TEOLÓGIA

„Mivel a fundamentalizmus manapság inkább negatív jelentéstartalommal bír, ezért a népszerű bonmot e tekintetben is igaz: „korrupció az, amiből engem kihagynak”, másképpen pedig „fundamentalista az, aki még tőlem is jobbra áll”. ”

„A 2007-ben elhunyt baptista prédikátor, Jerry Falwell egyszer úgy definiálta saját irányzatát, hogy „a fundamentalista olyan evangelikál keresztény, aki mindig be van pöccenve valamin”.”

„Dúlt a harc az egyházi vezetésben is az 1920-as, 1930-as években. Végül a liberálisok győztek, a legtöbb, fősodorhoz tartozó protestáns felekezet irányítása az ő kezükbe került, de övéik lettek a legbefolyásosabb teológiai főiskolák és egyetemek is.”

„Jóllehet a fundamentalisták elsősorban a liberalizmus ellen védték a hitet, lassacskán már minden ellen tiltakozni kezdtek, aminek nem volt köze az igaz hithez, vagy ami bárkiben is csökkenthette az igei buzgalmat. ”

„A fundamentalisták ugyan kiszorultak a felekezetekből, de nem a felekezetközi szervezetekből, amelyek az ébredési összejöveteleket (belmissziót), evangelizációkat tartották. Ezek továbbra is sikeresek voltak, már csak azért is, mert a modernizmusellenes igehirdetések mindig is jó, hatékony ébredési eszközök voltak.”

„Ockenga hamar megkerülhetetlenné lett igehirdetésében amellett érvelt, hogy a kizárólag a személyes üdvösséget hangsúlyozó („fundamentalista”) evangélium csonka evangélium, ahogyan a társadalmi igazságot hangsúlyozó („liberális”) evangélium is csonka.”

„Ockenga 1956-ban Billy Grahammel együtt alapította meg a Christianity Today magazint, amely azóta is megszabja a modern evangelikalizmus fő irányát.”

Tóth Máté

Bevezetés a kálvinizmus tanításaiba

Tóth Máté teológiai hallgató először adja közre írását lapunkban. Máté a Nap utcai Baptista Gyülekezet tagja, Tóth Krisztián budaörsi lelkipásztor öccse. A tanulmány az ő személyes álláspontját mutatja be a kérdésben, végkövetkeztetései nem feltétlenül egyeznek a hivatalos baptista állásponttal (a szerk.).

A helyes istenismeret fontossága

Hívő emberként szeretjük Istent. Őt mindennél értékesebbnek tartjuk. Benne találjuk meg az örömünket, megelégedettségünket, az életünk értelmét és célját. A westminsteri káté első kérdése: „Mi az ember végső célja?” A válasz: „Az ember végső célja, hogy dicsőítse Istent és örökké gyönyörködjön benne.” Istent annak alapján tudjuk dicsőíteni, és annak alapján tudunk gyönyörködni benne, amit megismerünk belőle. A tiszta, biblikus istenismeret az, ami a Szentlélek segítsége által az újjászületett ember szívében táplálja és egyre jobban felgerjeszti az Isten iránti szeretet és imádat tüzét, amiből fakadóan vágyik arra, hogy szentségre, szeretetre törekedjen, imádkozzon, szolgáljon, hirdesse az evangéliumot. „Az Istenét ismerő nép felbátorodik és cselekeszik.” (Dán 11,32; Károli) Isten helyes megismerése tehát döntő jelentőségű a hívő embernek, mely mindent meghatároz az életében. Isten sokféle ismeretet kinyilatkoztatott önmagáról, de mind közül a legnagyobb jelentőségű számunkra, ami leginkább arra indít minket, hogy szeressük és dicsőítsük őt, annak az ismerete, hogy kicsoda Isten az üdvözítésünkben, és hogyan ment meg minket (Ef 1,6). Erről szól a kálvinizmus.

A kálvinizmus történelmi háttere

Az egyháztörténelem során sokszor alakultak ki komoly ellentétek és viták arról a kérdésről, hogy mi Isten szerepe az üdvözítés munkájában, és emberként mennyire szorulunk rá Isten kegyelmére. Ilyen volt például Ágoston és Pelágiusz vitája a korai egyházban, vagy Luther és Erasmus vitája a reformáció idejében.

Pelágiusznak az volt a meggyőződése, hogy Isten soha nem parancsol olyan dolgot, amit az ember képtelen lenne megtenni magától, ezért a teremtettségéből származó adottságain túl nem feltétlenül szükséges isteni kegyelem ahhoz, hogy az ember teljesítse a morális kötelességét, és így elérje a maga igaz voltát Isten előtt. Ezzel szemben Ágoston teológiájában a bűnös ember az üdvösségre jutásában teljes egészében Isten meg nem érdemelt, szabad kegyelmétől függ. Istennek az ember megmentésére irányuló kegyelme megelőző kegyelem, mert meg kell előznie a bűnös Istenhez fordulását, hatékony, mivel ténylegesen megvalósítja Isten megmentő szándékát, és maradandó, mivel a szabadító kegyelem tökéletes, romolhatatlan.[1]

Luther Márton A szolgai akarat című könyvét a római katolikus Erasmus szabad akaratról szóló írására írta válaszként. Luther ezt tartotta a legfontosabb könyvének, és kifejezte benne, hogy Isten abszolút szuverenitásának és az ember abszolút függésének a kérdése valójában az egész reformáció központi kérdése.[2] Az a meggyőződés, hogy Isten szuverén az üdvözítésben, és a bukott ember a bűn szolgaságában a saját erejéből képtelen együttműködni bármilyen felajánlott kegyelemmel, alapvetően meghatározta a reformátorok gondolkodását. Luther, Kálvin, Zwingli és az összes vezető protestáns teológus a reformáció első időszakában egy véleményen voltak ebben a kérdésben. Mindnyájuk számára ezek a tanítások a keresztény hit alapvető fontosságú tanításai voltak.[3]

Kálvin János Luther mellett valószínűleg a legnagyobb hatású reformátor volt a 16. században. Követői sokat tettek azért, hogy a reformált gyülekezetekben sok tekintetben megőrizzék az ágostoni hagyományokat. Valószínűleg ez az oka annak, hogy a „kálvinizmus” kifejezést később elterjedten, történelmi kifejezésként használták azokra a szoteriológiai tanításokra utalóan, melyeket alapvetően Kálvin is tanított. Fontos azonban tudni, hogy ezek a tanítások nem Kálvintól származnak. Nem nagyon volt bármi is, ami újdonság lett volna Kálvinnak a szabad akarattal és a predesztinációval kapcsolatos tanításaiban, R. C. Sproul szerint Luther például részletesebben, alaposabban írt mindkét témáról.[4]

Jacobus Arminius leideni teológiai tanár volt az 1600-as évek elején. Arminius szerint a Szentlélek a megelőző kegyelmi munkája által minden embert képessé tesz arra, hogy együttműködhessen Istennel, és akarhassa elfogadni a kegyelmet.[5] A tényleges akarás azonban már a bűnös Istennel együttműködő szinergisztikus munkája, mivel végső soron az ember akaratán múlik az, ha elfogadja ezt a kegyelmet, és nem utasítja el. Az arminianizmus szerint tehát Isten kegyelme alapvető és elengedhetetlen az üdvözüléshez, de az üdvözült emberek üdvösségre jutásában végső soron a döntő tényező nem Isten kegyelmében, hanem az emberben, az emberi döntésben van.

Arminius követői 1610-ben a Remonstrantia nevű hitvallásukban a reformált teológia[6] öt alkotóelemével kapcsolatban foglalták össze a nézeteiket, ellenvetéseiket. Erre válaszként 1618-ban zsinatot hívtak össze Dordrecht városában, mely alapvetően elítélte az arminianizmus rendszerét, és mind az öt tantételt megerősítette mint az ortodox reformált teológia szerves részét. Később ezeket a tantételeket a kálvinizmus öt pontjaként kezdték emlegetni, mivel az öt pont elég jól rendszerbe foglalja a kálvinizmus jellegzetes szoteriológiai tanításait. Az egyes pontokat többféleképpen is szokták hívni, én a következő elnevezéseket használom: az emberiség gyökeres romlottsága, a Szentlélek hatékony elhívása, az Atya szuverén kiválasztása, Krisztus meghatározott engesztelése, a szentek megtartatása.

A továbbiakban a kálvinizmus öt pontját fogom tömören összefoglalni, és néhány hozzájuk kapcsolódó bibliai részt fogok vizsgálni azok közül, melyeket gyakran használnak teológusok arra, hogy alátámasszák velük a kálvinizmus bibliai megalapozottságát. Természetesen nagyon sok, évszázadok óta vitatott exegetikai, dogmatikai, filozófiai kérdés felmerül a kálvinizmussal kapcsolatban, melyek közül csak nagyon kevésre térek most ki. Ez az írás tehát nem egy átfogó tanulmány a kálvinizmusról, inkább csak egy tömör bevezetés a kálvinizmus tanításaiba kálvinista nézőpontból.

Az emberiség gyökeres romlottsága

Az ember romlottsága a bukott ember lelkileg halott, Istentől elidegenült, vele szemben lázadó, bűnös állapota. A gyökeres romlottság arra utal, hogy a bűn a lényünk velejéig hatol, azaz nemcsak érintőlegesen, felszínesen adódik hozzá az emberi természethez, hanem a lényünk középpontjában, a szívünkben gyökerezik, és onnan kiindulva az egész lényünket megfertőzi (1Móz 6,5; 8,21; Jer 17,9).[7] A kálvinizmus szerint az emberi romlottság olyan erős és mélyreható, hogy az ember a saját erejéből képtelen arra, hogy felülkerekedjen a lázadásán, engedelmeskedjen Istennek, és megtérjen, vagy hogy legalább erre késztesse magát. Az ember tehát teljesen Isten kegyelmétől függ a hozzá való megtérésében.

Fontos megjegyezni, hogy az embernek ez a képtelensége nem természetes képtelenség, hanem erkölcsi képtelenség, mert nem valamilyen fizikai vagy mentális korlátozottságából, hanem az Isten iránti gyűlöletéből fakad (vö. Jn 7,7; Róm 1,30). Az ember tehát nem egy tehetetlen áldozat, aki vágyik arra, hogy engedelmeskedjen, de mégis képtelen erre rajta kívül álló okok miatt, melyek felett nem tud irányítást gyakorolni. Az erkölcsi képtelenség azt jelenti, hogy az ember azért nem tudja alávetni magát Istennek, mert biztosan nem fogja ezt megtenni, és azért nem fogja ezt megtenni, mert nem akarja, és azért nem akarja, mert gyűlöli Istent.[8]

„A test törekvése halál, a Lélek törekvése pedig élet és békesség, minthogy a test törekvése ellenségeskedés Istennel, mert Isten törvényének nem engedelmeskedik, és nem is tud engedelmeskedni. Akik pedig test szerint élnek, nem lehetnek kedvesek Isten előtt.” (Róm 8,6–8)

Pál kétféle embert különböztet meg. Egyrészt a testi természetéből fakadóan test szerint élő embert, másrészt a Lélek szerint élő, újjászületett embert, akiben Isten Lelke van (Róm 8,9: „Ti azonban nem test szerint éltek, hanem Lélek szerint, ha Isten Lelke lakik bennetek”). A testi, erkölcsileg romlott ember szereti a gonoszságot, és függetlenséget, autonómiát követel magának, hogy azt tehesse, ami neki tetszik. Emiatt az ember ellenséges a vele szemben álló igazságos Istennel (Róm 5,10; Kol 1,21), és gyűlöli az ő törvényét, ami az ő igazságosságának kifejeződése. Mivel nem akar, így – az erkölcsi képtelenségéből fakadóan – „nem is tud engedelmeskedni” Istennek. A testi természetű emberek a saját erejükből „nem lehetnek kedvesek Isten előtt”, azaz nem képesek Isten tetszésére tenni semmilyen módon.

Isten többek között azt parancsolja, hogy higgyünk Krisztusban, tehát a kedvére van az, ha valaki hittel Krisztust választja. Ha a testi, újjá nem született ember képes lenne erre, akkor legalább ebben az egy esetben képes lenne engedelmeskedni Isten parancsának, és az ő tetszésére tenni. Ha ez igaz, akkor az apostol tévedett, mikor azt mondta, hogy a testi ember nem képes engedelmeskedni Istennek, és nem képes az ő tetszésére tenni.[9] Arra következtethetünk tehát, hogy amíg az ember döntéseit a testi természetéből fakadó vágyai határozzák meg, addig erkölcsileg képtelen Krisztust választani.

„Titeket is életre keltett, akik halottak voltatok vétkeitek és bűneitek miatt, amelyekben egykor éltetek e világ életmódja szerint; igazodva a levegő birodalmának fejedelméhez, ahhoz a lélekhez, amely most az engedetlenség fiaiban működik. Egykor mi is mindnyájan közöttük éltünk testünk kívánságaival, követtük a test és az érzékek hajlamait, és a harag fiai voltunk természetünknél fogva, éppen úgy, mint a többiek.” (Ef 2,1–3)

A bűnbeesés következményeként az ember lelki értelemben meghalt. Elidegenedett Istentől, és bizonyos értelemben halott lett lényének az a része, mely vágyik a Teremtőjével való közösségre, mely fogékony Isten személyére és akaratára, és ami által élő módon megismerheti őt, viszont fogékonnyá vált mindenfajta bűnre és gonosz ösztönzésre. A bűneiben halott ember szellemi értelemben halott Isten dolgaira, az ő igazságára és értékeire nézve, a világ életmódja, „értékei”, ideológiája szerint él, és a levegő birodalmának fejedelméhez, a sátánhoz igazodik, aki aktívan munkálkodik benne az Isten iránti engedetlenségében (vö. 2Tim 2,26). A lelkileg halott ember a testi, bűnös természetének kívánságaiban él, a testi vágyai szerint cselekszik, és a bukott emberi természete szerint méltó Isten igazságos haragjára. Ahhoz, hogy ez megváltozzon, az embernek életre kell kelnie (Ef 2,5–6). A halott ember azonban nem tud életet teremteni magában, erre egyedül Isten képes.

A Szentlélek hatékony elhívása

Isten hatékony elhívása az a cselekedete, amellyel életre kelti a bűneiben halott embert, és ami által hitet és bűnbánatot munkál a szívében. A Bibliában megkülönböztethetjük az általános hívást (pl. Mt 22,14) és a hatékony elhívást (pl. Róm 8,30; 1Kor 1,24). Az általános hívás a hirdetett evangélium mindenkinek szóló külső hívása, amelyet sokan elutasítanak. A hatékony elhívás Isten igéjén keresztül a Szentlélek természetfeletti, belső munkálkodása az emberben, ami által elveszi a kőszívünket, és hússzívet ad helyette. Az újjá nem született ember szíve Isten személyére, akaratára nézve ellenálló, rideg, halott. Az újjászületés kegyelme az élettelen kőszívünket élő, dobogó hússzívvé változtatja, mely fogékony Isten dolgaira.

„Új szívet adok nektek, és új lelket adok belétek: eltávolítom testetekből a kőszívet, és hússzívet adok nektek. Az én lelkemet adom belétek, és gondoskodom róla, hogy rendelkezéseim szerint éljetek, törvényeimet megtartsátok és teljesítsétek.” (Ez 36,25–27)

Ezékiel arról prófétált, hogy Isten új szívet ad a népének. A nép a bűneivel újra és újra gyalázatot hozott Isten nevére. Isten azonban szánalomra indult a saját nevéért, ezért ígéretet tett arra, hogy meg fogja mutatni a népén, hogy szent Isten ő (Ez 36,16–23). Isten a saját nevéért, a saját dicsőségéért úgy mutatja meg szentségét az ő népén, hogy elveszi a kőszívüket, és hússzívet ad helyette. Isten nem azért ad új szívet, mert az ember engedelmeskedik neki, hanem azért, hogy engedelmeskedjen neki. Isten az újjászületésben nem egy valamennyire már megpuhult szívet, hanem makacs, ellenálló kőszívet távolít el és cserél ki hússzívre, és ezáltal gondoskodik arról, hogy az ember vágyjon engedelmeskedni neki. Ágoston szerint ha Isten képtelen lenne arra, hogy eltávolítsa a makacsságot és keménységet az emberi szívből, akkor nem mondaná a prófétán keresztül, hogy „eltávolítom testetekből a kőszívet, és hússzívet adok nektek”.[10]

Az újjászületés kegyelme tehát úgy van megtervezve, hogy nemcsak lehetségessé teszi az együttműködésünket, hanem bizonyossá is teszi a hitünket és engedelmességünket (vö. 5Móz 30,6). Ha Isten csupán felajánlaná, hogy megváltoztatja a szívemet, miközben a szívem ellenséges vele szemben, és a bűn szolgájaként test szerint élek, az semmit sem használna nekem. A megmentő kegyelem nemcsak felajánlja a szabadítást, hanem megszabadít, nemcsak felajánlja az újjászületést, hanem újjászül. A megmentő kegyelem által a bűn rabjai megszabadulnak, a bűnben halottak életre kelnek. A teremtésekor Isten a föld porából megformálta az embert, életet lehelt az orrába, és az ember életre kelt. Az újjáteremtéskor (2Kor 5,17) Isten a lelkileg halott, élettelen testi emberekbe új életet lehel. Ezáltal nemcsak az élet lehetőségét teremti meg nekünk, hanem az életet teremti meg bennünk.

Az Atya szuverén kiválasztása

Isten a saját dicsőségére a világ teremtése előtt kiválasztotta Krisztusban azokat, akiket üdvözíteni fog (Ef 1,4). Általában a nem reformált teológiai nézetek szerint a kiválasztás feltételes abban az értelemben, hogy Isten csak akkor választ ki bizonyos embereket üdvösségre, ha azok megfelelnek bizonyos feltételeknek. A kiválasztás feltétele az ember hite, megtérése. A kálvinizmus szerint viszont Isten kizárólag a szuverén akaratának és jótetszésének megfelelően döntött úgy, hogy kiválaszt minket (Ef 1,5.9.11), és nem pedig valamilyen bennünk megvalósuló kedvező feltétel miatt, aminek mások nem feleltek meg, ezért nem is lettek kiválasztva. A kiválasztásunk tehát feltétel nélküli, mert nem a mi akarásunk, döntésünk, hitünk feltételétől függ, hanem kizárólag Isten szuverén kegyelmétől (Róm 9,16).

A feltétel nélküli kiválasztás ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az üdvösségünknek abszolút semmilyen feltétele nincsen. A kálvinizmus szerint a hit szükséges feltétele az üdvösségnek, de nem feltétele a kiválasztásnak, hiszen Isten nem azért választott ki, mert hiszünk, hanem éppen arra választott ki, hogy higgyünk. A reformált teológia szerint az üdvözítő hit Isten ajándéka a választottainak (Fil 1,29; vö. 2Tim 2,25), amit ő maga teremt meg a szívükben a hatékony elhívása által. A feltétel nélküli kiválasztás azt jelenti, hogy Isten az, aki gondoskodik arról, hogy megvalósuljon az üdvösség feltétele a választottaiban, és ezt teszi anélkül, hogy a bűnös, vele szemben ellenséges emberben előzetesen bármilyen kedvező, megkülönböztető feltétel megvalósulását látná, ami őt erre indítaná.

A szuverén kiválasztás tanításával kapcsolatban felmerülhet a kérdés, hogy vajon nem igazságtalan-e Isten azokkal szemben, akiket nem választ ki az üdvösségre (vö. Róm 9,14). A kiválasztásról való gondolkodásban újra és újra vissza kell térnünk arra az alapigazságra, hogy a bűnössége miatt kivétel nélkül minden ember jogosan Isten ítéletét érdemli. Ha minden ember örökre elkárhozik, és Isten egyetlen embert sem üdvözít, akkor tökéletesen igazságosan cselekszik. Akik mégis megmenekülnek, azok Isten meg nem érdemelt kegyelmének a jóindulatát élvezik, akik pedig nem, azok igazságos ítéletet kapnak, amit megérdemelnek. Végül senki sem kap igazságtalan, meg nem érdemelt büntetést.

„Akit nekem ad az Atya, az mind énhozzám jön, és aki énhozzám jön, azt én nem küldöm el; mert nem azért szálltam le a mennyből, hogy a magam akaratát tegyem, hanem hogy annak az akaratát, aki elküldött engem. Annak pedig, aki elküldött engem, az az akarata, hogy abból, amit nekem adott, semmit se veszítsek el, hanem feltámasszam az utolsó napon.” (Jn 6,37–39)

Az Atya egyes embereket a Fiúnak ad (vö. Jn 10,29; 17,2.6.9), és ők Krisztushoz fognak menni, azaz hittel Krisztust fogják választani az üdvösségükért. Az Atya cselekedete, hogy egyes embereket a Fiúnak ad, megelőzi és meghatározza az adott emberek cselekedetét, hogy Krisztushoz mennek. John MacArthur ezt írja: „Ez az igevers Isten szuverén akaratát hangsúlyozza azok kiválasztásában, akik hozzá mennek az üdvösségért... A »nekem ad« gondolata azt jelenti, hogy minden személyt, akit Isten kiválasztott, úgy kell látnunk, mint egy ajándékot az Atya részéről a Fiúnak.”[11] Mivel kivétel nélkül biztosan mindenki, akit az Atya a Fiúnak ad, a Fiúhoz fog menni, ezért ebben az igerészben egyszerre jelenik meg a szuverén kiválasztás és a hatékony elhívás.

Lehetséges, hogy valaki úgy gondolja, Jézus valójában úgy értette a szavait, hogy mindenki, akiről az Atya előre tudja, hogy hinni fog és Krisztushoz fog menni, azt Krisztusnak adja, és az hozzá fog menni. Más szóval: akik Jézushoz mennek, és ezért az Atya őket Jézusnak adja, ők Jézushoz fognak menni. Ez azonban egy semmitmondónak tűnő állítás, és nincs összhangban azzal, hogy a szöveg logikája szerint az ember azon cselekedete, hogy Krisztushoz jön, az Atya cselekedetétől függ, hogy Krisztusnak adja őt.[12] Jézus később így folytatta a tanítását:

„Senki sem jöhet énhozzám, ha nem vonzza őt az Atya, aki elküldött engem. Én pedig feltámasztom azt az utolsó napon.” (Jn 6,44)

Krisztus a zsidók megrögzött hitetlenségére és zúgolódására reagálva arról tanított, hogy a romlott emberi természetből fakadó erkölcsi képtelensége miatt a saját erejéből senki nem képes hittel Krisztushoz menni, hacsak az Atya nem vonja az adott embert Krisztushoz. Lehetséges, hogy valaki úgy gondolja, ez csupán Istennek valamilyen általános vonzására utal, ami szükséges ahhoz, hogy bárki hitre juthasson, de nem garantálja senkinek a hitre jutását. A Jn 6,44 szerint azonban akit von az Atya, azt Jézus fel fogja támasztani, ami a kontextus alapján az örök életre való feltámasztásra utal (Jn 6,40.54): „Senki nem képes jönni hozzám, hacsak nem az Atya, aki elküldött engem, vonja őt, és én fel fogom támasztani őt az utolsó napon [ἑλκύσῃ αὐτόν, κἀγὼ ἀναστήσω αὐτὸν]” (saját fordítás, a görög szöveg szórendjét követve). Kit fog Jézus feltámasztani? Fel fogja támasztani őt, azaz őt, akit az Atya von. A mondatban a második „őt” az első „őt”-re utal vissza. Azt, akit az Atya Krisztushoz von, Krisztus biztosan fel fogja támasztani. Azok a személyek, akiket Krisztus feltámaszt, pontosan megegyeznek azokkal a személyekkel, akiket az Atya von.[13] Jézus később visszautalt arra, amit a Jn 6,44-ben mondott:

„A Lélek az, aki életre kelt, a test nem használ semmit: azok a beszédek, amelyeket én mondtam nektek: Lélek és élet. De vannak közöttetek néhányan, akik nem hisznek. Mert Jézus kezdettől fogva tudta, hogy kik azok, akik nem hisznek, és ki az, aki el fogja árulni őt. És így folytatta: Ezért mondtam nektek, hogy senki sem jöhet hozzám, ha nem adta meg ezt neki az Atya.” (Jn 6,63–65)

A Jn 6,65-ben Jézus ismét a zsidók hitetlenségét magyarázza, mintha ezt mondaná: „Ezért – tehát a zsidók megrögzött hitetlensége miatt – mondtam már korábban is (a 6,44-ben), hogy senki nem képes hozzám jönni, hacsak ez nem adatott meg az Atyától.” Vajon ez mindenkinek megadatik az Atyától, vagy nem? Ha ez mindenkinek megadatik, és végső soron az emberi akarat gyakorlásán múlik az, ha valaki Krisztushoz megy, akkor annak a magyarázata, hogy némelyek nem hisznek, mások viszont igen, végső soron az, hogy némelyek nem gyakorolják ilyen módon az akaratukat, mások viszont igen. Ebben az esetben viszont úgy tűnik, hogy Jézus szavainak a gondolatmenete értelmetlen vagy semmitmondó, hiszen azt állítja, hogy annak a magyarázata, hogy némelyek nem hisznek, mások viszont igen, az, hogy ha ezt nem adja meg az Atya valakinek, akkor nem tud hittel hozzá jönni, de ez nem jelent magyarázatot senkinek a hitetlenségére, ha ezt az Atya mindenkinek megadja. Arra következtethetünk tehát, hogy az Atya nem adja meg mindenkinek azt, hogy Jézushoz tudjon menni, és ez az oka annak, hogy nem mindenki megy hittel Jézushoz. Ebben az esetben Jézus gondolatmenete világosan illeszkedik a kontextusba. A Jn 6,44 és 6,65 tehát együttesen és egymással teljes összhangban ugyanazt az igazságot fejezi ki: az emberek megrögzött hitetlenségének oka az, hogy a testi természetű ember az erkölcsi képtelenségében nem tud hittel Jézushoz menni, és az Atya különleges kegyelme, hogy ezt megadja némelyeknek, és ezáltal ők Jézushoz mennek.

Összességében tehát akiket az Atya a Fiúnak ad, azok Krisztushoz fognak menni (6,37), ez azonban csak azáltal lehetséges, ha az Atya vonja őket, és akit az Atya von, azt Krisztus fel fogja támasztani örök életre (6,44). Magától tehát senki nem tud Krisztushoz menni, de akit az Atya Krisztusnak adott, azt hatékonyan Krisztushoz vonja, és az biztosan hozzá fog menni, és azt Krisztus fel fogja támasztani. A kálvinizmus szerint Isten szuverén kiválasztása nyilvánul meg abban, hogy az Atya nem mindenkit von magához hatékony elhívással, hiszen nem mindenki megy Krisztushoz, és nem mindenki jut örök életre.

Krisztus meghatározott engesztelése

Krisztus engesztelése végtelenül értékes áldozat, mely elégséges, hogy az egész emberiség bűneit elfedezze. Krisztusban Isten elkészítette a megváltás útját a bűnösöknek, melyet megkülönböztetés nélkül mindenkinek hirdetni kell, és mindenki, aki Krisztusba veti a bizalmát, üdvözül általa. Ebben az értelemben Krisztus mindenkiért meghalt (1Tim 4,10). A kálvinizmus szerint Istennek ugyanakkor az is volt a terve, hogy Krisztus engesztelése által a választottainak meghatározott csoportját bizonyosan megmenti (Jn 6,39). Krisztus megváltásának tökéletes elégségessége tehát minden embernek elérhető, ugyanakkor Krisztus engesztelésében Isten bizonyosan megvalósítja a szuverén elhatározását: a választottainak a megváltását. Erre utal John Piper, mikor ezt írja: „Krisztus minden emberért meghalt, de nem mindenkiért ugyanolyan módon.”[14]

Krisztus helyettes, engesztelő áldozatának a lényege, hogy ártatlanul magára vállalta minden bűnünket, és kereszthalálával elszenvedte helyettünk a büntetést. Isten igazságossága megköveteli, hogy megbüntesse a bűnt. Isten azonban annyira szeretett bennünket, hogy a minket jogosan sújtó ítéletét és haragját a saját Fián töltötte ki helyettünk, hogy mindent megbocsáthasson nekünk (Ézs 53,4–10; Róm 3,24–26; 8,3). Akik elkárhoznak, azok maguk szenvedik el a jogos büntetésüket, akik üdvözülnek, azok helyett Krisztus szenvedte el a jogos büntetésüket.

A meghatározott engesztelés tanításához kapcsolódó fontos kérdés, hogy vajon Krisztus engesztelő áldozata önmagában elégséges volt-e arra, hogy ténylegesen kielégítse Isten igazságosságának a követelését. Ha igen, ha Isten valóban elfogadta Krisztus minket helyettesítő, engesztelő áldozatát a kereszten, és a teljes fizetséget a mi erkölcsi tartozásunkért, akkor ezt a tartozást Isten már nem fogja behajtani rajtunk. Ebből következik, hogy ha Krisztus ténylegesen kielégítette Isten igazságos követelését mindenkiért, akkor mindenki üdvözülni fog, ez azonban nem igaz. Krisztus kereszthalála tehát nem szerzett teljes és tökéletes engesztelést azoknak, akik elkárhoznak, viszont teljes, tökéletes, befejezett engesztelést szerzett a választottaknak, azaz mindazoknak, akik általa üdvözülnek, és számukra Krisztus engesztelése garantálja az üdvösségüket (vö. Zsid 10,10.14).

Az arminianizmus rendszerében az általános vagy univerzális engesztelés nézete szerint Krisztus áldozata önmagában nem garantálja senkinek az üdvösségét. Krisztus áldozatának az eredménye önmagában az és csak az, hogy a megváltás lehetőségét teremti meg mindenkinek. Az engesztelést az ember teszi ténylegessé vagy hatékonnyá önmaga számára azáltal, ha biztosítja ehhez a döntő tényezőt, nevezetesen a hitét. A kálvinizmus szerint, bár a hit szükséges ahhoz, hogy az ember üdvözüljön, viszont az üdvösségre jutott emberekben Krisztus megváltásának a hatékonysága végső soron nem a hitüktől függ, hanem épp fordítva. Krisztus megváltó ereje önmagában garantálja az új szövetség népének a hitét (vö. Zsid 8,6–12). J. I. Packer ezt írja: „Krisztus önfeláldozásának a hatásai valóban bekövetkeznek, csupán azért, mert a keresztfa az volt, ami volt. A kereszt megváltó ereje nem függ a hozzá adandó hittől: a megváltó erejéből származik a hit.”[15]

„Mit mondjunk tehát ezekre? Ha Isten velünk, ki lehet ellenünk? Aki tulajdon Fiát nem kímélte, hanem mindnyájunkért odaadta, hogyan ne ajándékozna nekünk vele együtt mindent? Ki vádolná Isten választottait? Hiszen Isten az, aki megigazít. Ki ítélne kárhozatra? Hiszen Krisztus Jézus az, aki meghalt, sőt feltámadt, aki Isten jobbján van, és esedezik is értünk.” (Róm 8,31–34)

Pál azt tanítja, hogy a keresztény ember jövőre vonatkozó reménysége annak az igazságnak a megértésén alapszik, hogy Krisztus tökéletesen üdvözít. A megelőző részben Pál arról beszélt, hogy akiket Isten eleve ismert, azokat eleve elrendelte, és akiket elrendelt, azokat el is hívta, és akiket elhívott, azokat megigazította, és akiket megigazított, azokat megdicsőítette (Róm 8,29–30). Ezek után írja Pál: „Mit mondjunk tehát erre?” Pál tehát egy meghatározott csoportra, a választott hívő emberek csoportjára van tekintettel, akikre a Róm 8,29–30 ígéretei vonatkoznak. Akik ebbe a csoportba tartoznak, azok valóban mondhatják: „Ha Isten velünk, ki lehet ellenünk?” Isten mindnyájunkért odaadta a Fiát, azaz mindnyájunk helyében és mindnyájunk érdekében odaadta a Fiát, hogy meghaljon a kereszten. Pál itt arról beszél, hogy Isten a Fiát helyettesítő áldozatként adta a választottaiért. Ennek fényében hogyan lenne lehetséges, hogy nem fog vele együtt nekünk, azaz a választottainak ajándékozni mindent (8,32)? Nyilvánvaló, hogy ha valaki elkárhozik és örökre Isten haragja alatt marad, arra az emberre nem igaz, hogy Isten mindent neki ajándékoz. Viszont a 8,32-ben Pál azt fejezi ki, hogy mivel Isten odaadta értünk és helyettünk a Fiát, ezért ennek az alapján egészen biztosak lehetünk abban, hogy mindent nekünk fog ajándékozni.

A választottaknak, akiket Isten eleve ismert és eleve elrendelt, Krisztus halála rendíthetetlen, abszolút biztos garancia arra, hogy Krisztussal együtt mindent meg fognak kapni Istentől. Ha Isten kivétel nélkül minden emberért odaadta a Fiát abban az értelemben, ahogyan Pál azt a Róm 8,32-ben állítja, akkor az igevers logikájának szándékolt ereje megsemmisül, mivel ebben az esetben ez lenne az értelme: „Ha Isten a saját Fiát nem kímélte, hanem kivétel nélkül minden emberért odaadta, akkor – mivel közülük sokan elvesznek – nem biztos, hogy ők mindent meg fognak kapni vele együtt.” A szöveg azonban nem ezt mondja, hanem azt fejezi ki, hogy mivel Isten odaadta a Fiát az ő népéért, akiket eleve ismert és eleve elrendelt, ezért ők mindent meg fognak kapni Istentől ajándékba. Isten terve Fia odaadásában tehát nemcsak az, hogy egy általános felajánlást ad az egész világnak, hanem az is, hogy sziklaszilárd bizonyossággá teszi népének végtelen gazdagságát, üdvösségét.[16]

A szentek megtartatása

A szentek megtartatásának tanítása szerint Isten megtartó ereje által azok, akik újjászülettek, nem fogják véglegesen és teljesen elveszíteni a hitben való kitartásukat, és így nem fognak elveszni, hanem teljes üdvösségre fognak jutni (Jn 10,27–29; Fil 1,6; 1Thessz 5,23–24). Újjászületett, hívő emberek is elbukhatnak, és akár súlyos bűnökbe is belesodródhatnak (ilyen volt pl. Dávid házasságtörése vagy Péter árulása), mindazonáltal Isten kegyelme meg fogja őrizni őket attól, hogy teljesen és véglegesen elbukjanak. Ha valaki egy ideig hisz, de aztán véglegesen és teljesen elbukik a hitében, az azt bizonyítja, hogy a látszat ellenére valójában soha nem volt üdvözítő, élő hite (vö. Jak 2,19), és soha nem született újjá (vö. 1Jn 2,19).

Isten megtartó munkája nem teszi szükségtelenné vagy irrelevánssá a kitartásunk szükségességét, mivel Isten megtartása nem a mi kitartásunktól függetlenül, hanem azzal együtt és annak munkálásában valósul meg (Fil 2,12–13). Felelősségünk tehát, hogy megmaradjunk a hitben, ugyanakkor biztosak lehetünk benne, hogy Isten nem fog teljesen elengedni minket, újjászületett gyermekeit, és ezáltal nem fogja hagyni, hogy végleg elengedjük őt.

„És adok nékik egy szívet és egy útat, hogy mindenkor engem féljenek, hogy jól legyen dolguk, nékik és az ő fiaiknak ő utánok. És örökkévaló szövetséget kötök velök, hogy nem fordulok el tőlök és a velök való jótéteménytől, és az én félelmemet adom az ő szívökbe, hogy el ne távozzanak tőlem.” (Jer 32,39–40; Károli)

Isten azt ígéri, hogy az új, örökkévaló szövetségben nem fog elfordulni népétől, és mindig jót fog tenni velük. Olyan szívet ad népének, hogy mindenkor féljék őt, és istenfélelmet ad a szívükbe, hogy ezáltal ne forduljanak el tőle (vö. Jer 31,31–34). Lehetséges, hogy valaki azt mondja, igaz, hogy Isten örök szövetséget kötött az új szövetségben az ő népével, azaz velünk, de ha véglegesen elfordulunk tőle, akkor ez már nem érvényes ránk. Jeremiás azonban éppen azt állította, hogy Isten istenfélelmet ad népe szívébe, hogy ne forduljanak el tőle. Ha Isten istenfélelmet ad a szívünkbe, akkor istenfélők leszünk, és istenfélő emberként nem fogunk akarni elfordulni Istentől. Isten az, aki gondoskodik arról, hogy az új szövetségben népe megmaradjon a szövetségben, és nem hagyja, hogy véglegesen és teljesen elforduljon tőle.

„Mert részeseivé lettünk Krisztusnak, ha azt a bizalmat, amely kezdetben élt bennünk, mindvégig szilárdan megtartjuk.” (Zsid 3,14)

Az igevers azt állítja, hogy a jelenben igaz ránk, hogy részeseivé lettünk Krisztusnak, azaz üdvösségünk lett, ha a kezdeti bizalmat mindvégig szilárdan megtartjuk, azaz az életünk végéig kitartunk a hitben. Az igevers azt tanítja, hogy mindvégig való kitartásunk szükséges, mivel anélkül senkire nem igaz, hogy részesévé lett Krisztusnak. Viszont azt is tanítja, hogy ha nem tartunk ki mindvégig, akkor a jelenben nem igaz, hogy részesei lettünk Krisztusnak. Tehát nem a mindvégig való kitartásunk által leszünk majd részeseivé Krisztusnak a jövőben, hanem már most azok lettünk, és ennek a szükségszerű „velejárója”, gyümölcse, hogy mindvégig ki fogunk tartani. A mindvégig való kitartásunk nem eredményezi, hanem bizonyítja, hogy valóban részeseivé lettünk Krisztusnak. Emiatt viszont a mindvégig való kitartásunk hiánya azt bizonyítja, hogy soha nem volt ránk igaz, hogy valóban részesévé lettünk Krisztusnak, azaz valójában soha nem volt üdvösségünk.

Tegyük fel, hogy az életem egészét tekintve igaz rám, hogy nem tartok ki mindvégig a hitben, de az életemnek van egy szakasza, melyben úgy tűnik, valóban hívő vagyok. Az életem ezen szakaszában is elmondható rólam, hogy nem igaz, hogy mindvégig ki fogok tartani, függetlenül attól, hogy ezt ekkor még természetesen nem tudom előre. Mivel az életem ezen szakaszán nem felelek meg a Zsid 3,14-ben megfogalmazott feltételnek (mert nem igaz rám, hogy mindvégig kitartok), ezért a megfogalmazott következmény sem igaz rám (tehát nem lettem részese Krisztusnak). Ez viszont azt jelenti, hogy valójában már a végleges hitehagyásom előtt – amikor még úgy tűnt, hogy valóban hívő vagyok – sem volt igaz rám, hogy valóban részese lettem Krisztusnak. Ha nem igaz rám, hogy mindvégig ki fogok tartani, akkor az életemben egyetlen pillanat sem volt, amikor igaz lett volna rám, hogy mindvégig ki fogok tartani, a Zsid 3,14 alapján viszont ebből az következik, hogy nem volt olyan pillanat az életemben, amikor igaz lett volna rám, hogy részese lettem Krisztusnak.

Összefoglalás: „Az üdvösség az Úrtól van”

Spurgeon ezt írta: „»Az üdvösség az Úrtól van.« Ez a kálvinizmus kivonata; ez a lényege és összefoglalása. Ha bárki megkérdezné tőlem, hogy mit értek kálvinista alatt, akkor ezt válaszolnám: »Olyan valaki, aki azt mondja, hogy az üdvösség az Úrtól van.« Nem tudok más tanítást találni a Szentírásban. Ez a Biblia lényege... A kálvinizmus az evangélium, és semmi más.”[17] A kálvinista teológiában azért igaz, hogy az üdvösség csakis az Úrtól van, és teljes egészében neki tulajdonítható, mert az üdvösségre jutásunk Isten monergisztikus munkája, és minden, ami végső soron szükséges és hatékony módon elégséges az üdvösségünkhöz, az Istentől van. Az ember üdvösségének egyedül Isten a szerzője, és a szuverén kegyelméből, mindenható hatalmából a hatékony megvalósítója is. A kálvinizmus öt pontjának mindegyike különféle megközelítéseken keresztül ennek az állításnak az igazságát akarja következetesen alkalmazni, demonstrálni és bizonyítani.

J. I. Packer így foglalta össze a kálvinizmus öt pontjának tanítását:

„A kálvinista szoteriológia egyetlen mondandója, melyet az »öt tétel« volt hivatva megerősíteni, és amelyet az arminianizmus minden formája tagadott, tehát így szól: a bűnösök semmilyen értelemben nem váltják meg magukat, a szabadítás az Úré, az első és az utolsó, a teljes és a mindent magában foglaló, a valamikori, a mostani és az eljövendő mind az Úré, mindörökké dicsőség legyen neki, ámen!”[18]

1. R. C. Sproul: Willing to believe (Grand Rapids: Baker Books, 2018), 31–67. o.

2. Martin Luther: The bondage of the will (Great Britain: Amazon Legacy Publications, 2011), 114. o. (Sect. 168.)

3. Sproul: Willing to believe, 21–22. o.

4. Uo., 105–124. o.

5. Roger E. Olson: Arminian theology (Downers Grove: IVP, 2006), 30–39. o.

6. A reformált teológia alapvetően egy olyan rendszeres teológia, mely a reformáció alapelveire épül (sola scriptura, sola fide, sola gratia, solus Christus, soli Deo gloria). A reformált teológia központi jelentőségű, más protestáns teológiai irányzatokhoz képest megkülönböztető jellegzetessége a szoteriológiai szemlélete, melyben Isten monergisztikus kegyelmi munkájának különlegesen meghatározó szerepe van. A kálvinizmus kifejezést a reformált teológia egészének a szinonimájaként is használják, ugyanakkor szűkebb, gyakori értelme szerint a reformált teológia szoteriológiai szemléletére utal. Én elsősorban ez utóbbi értelemben használom.

7. R. C. Sproul: What is reformed theology? (Grand Rapids: Baker Books, 2016), 137–138. o.

8. Paul Washer: The Gospel’s power and message (Grand Rapids: Reformation Heritage Books, 2012), 117. o.

9. R. C. Sproul: Chosen by God (Carol Stream, Ill.: Tyndale House, 1986), 56–57. o.

10. Sproul: Willing to believe, 66. o.

11. The MacArthur study Bible (Wheaton: Crossway, 2010), 1551. o.

12. James R. White: The Potter’s freedom (Amityville, NY: Calvary, 2009), 156. o.

13. Uo., 160. o.

14. John Piper: The five points (Geanies House: Christian Focus, 2013), 16. o.

15. James I. Packer: A megújulás teológiája (Kolozsvár: Koinónia, 2000), 172. o.

16. Piper, 50–51. o.

17. C. H. Spurgeon: Aoutobiography. Vol. 1, The early years (Edinburgh: Banner of the Truth, 2011), 168. o.

18. Packer, 168. o.

„Az a meggyőződés, hogy Isten szuverén az üdvözítésben, és a bukott ember a bűn szolgaságában a saját erejéből képtelen együttműködni bármilyen felajánlott kegyelemmel, alapvetően meghatározta a reformátorok gondolkodását.”

„A kálvinizmus szerint az emberi romlottság olyan erős és mélyreható, hogy az ember a saját erejéből képtelen arra, hogy felülkerekedjen a lázadásán, engedelmeskedjen Istennek, és megtérjen, vagy hogy legalább erre késztesse magát. ”

„Arra következtethetünk tehát, hogy amíg az ember döntéseit a testi természetéből fakadó vágyai határozzák meg, addig erkölcsileg képtelen Krisztust választani.”

„Isten nem azért ad új szívet, mert az ember engedelmeskedik neki, hanem azért, hogy engedelmeskedjen neki.”

„A kiválasztásról való gondolkodásban újra és újra vissza kell térnünk arra az alapigazságra, hogy a bűnössége miatt kivétel nélkül minden ember jogosan Isten ítéletét érdemli.”

„Azt, akit az Atya Krisztushoz von, Krisztus biztosan fel fogja támasztani. Azok a személyek, akiket Krisztus feltámaszt, pontosan megegyeznek azokkal a személyekkel, akiket az Atya von.”

„A kálvinizmus szerint Isten szuverén kiválasztása nyilvánul meg abban, hogy az Atya nem mindenkit von magához hatékony elhívással, hiszen nem mindenki megy Krisztushoz, és nem mindenki jut örök életre.”

„Isten terve Fia odaadásában tehát nemcsak az, hogy egy általános felajánlást ad az egész világnak, hanem az is, hogy sziklaszilárd bizonyossággá teszi népének végtelen gazdagságát, üdvösségét.”

„Felelősségünk tehát, hogy megmaradjunk a hitben, ugyanakkor biztosak lehetünk benne, hogy Isten nem fog teljesen elengedni minket, újjászületett gyermekeit, és ezáltal nem fogja hagyni, hogy végleg elengedjük őt.”

„Spurgeon ezt írta: „»Az üdvösség az Úrtól van.« Ez a kálvinizmus kivonata; ez a lényege és összefoglalása.”

Vas Lajos

Sziluett

„Az Isten, aki előtt az én atyáim, Ábrahám és Izsák jártak, az Isten, aki pásztorom volt egész életemben mind a mai napig, az angyal, aki megszabadított engem minden gonosztól, áldja meg e fiúkat! Visszhangozza az én nevemet az ő életük, és az én atyáim, Ábrahám és Izsák neveit! Növekedjenek, betöltve a földet az ő gyermekeikkel... Izrael a ti neveteket fogja használni, hogy áldást mondjon: »Tegyen olyanná téged Isten, mint Efraimot és Manassét!«” (1Móz 48,15–16.20; angolból)

A sziluett jelentése:

- A hátulról megvilágított tárgy árnyékának képe (árnykép, árnyrajz) (idézi: Idegen szavak gyűjteménye, idegen-szavak.hu)

- Világosabb környezetből sötéten, éles körvonalával kiemelkedő tárgy képe

- Valamely alak vagy tárgy körvonalainak összessége (A magyar nyelv értelmező szótára, www.arcanum.hu)

Mielőtt rátérnénk a téma áttekintésére, hadd kérjem egy kis feladat elvégzését az olvasótól: Olvassuk el Jeremiás siralmainak 1–2. fejezeteit, majd ami rosszat felsorol a próféta, annak az ellenkezőjét mondjuk ki vagy jegyzetet készítve írjuk le egy papírlapra. A munka eredménye meglepő lesz: Lelki szemeink előtt elkezd körvonalazódni Isten eredeti, csodálatos, nagyszerű terve, szándéka az ő népével – ami megvalósulhatott volna, ha nem lett volna annyi engedetlenség, hitetlenség és bűn népe, illetve a nép vezetői életében...

Úgy is mondhatnánk, hogy az ige olvasása közben Isten eredeti tervének sziluettje egyre világosabban kirajzolódik lelki szemeink előtt... Nagy kérdés, hogy a mai hívő közösségek vezetőinek szemében a saját közösségükre vonatkozóan mennyire élesen rajzolódnak ki a Terv körvonalai? És milyen szorgalommal, lelkesedéssel és odaszánással munkálják a megértett terv megvalósulását Isten népe körében? A közösségek lelkiállapota, jelenlegi helyzete választ ad erre.

Ezek a gondolatok akkor is eszünkbe juthatnak, ha a sorvadó és megszűnő vidéki szórványok szomorú, kilátástalan helyzetére, az eladásra kerülő imaházak, elnéptelenedett gyülekezetek sorsára gondolunk (nem kellene messzire mennünk...): az ige üzenete és napjaink történései a kis gyülekezetekben intő jel és tanulság lehet még a létszámhiánnyal nem küzdő nagyobb gyülekezetek számára is.

Istennek a gyülekezetre vonatkozó eredeti, teljes tervét a gyülekezetben hiányzó áldások számbavételével is megismerhetjük olyan módon, hogy ezekhez a negatív megállapításokhoz (hiányzó áldásokhoz) hozzátesszük a gyülekezetben már/még meglevő jó dolgokat. Isten eredeti terve megismerésének ez csak az egyik módja, hiszen az Újszövetség részletesen ír erről a tervről. Ami jó hiányzik még/már a gyülekezetben (személyek, látások, események, lelki folyamatok, missziók stb.), azok is mind benne voltak Isten eredeti tervében (a meglevő jó dolgok mellett), és azok is mind megvalósulhatnának a közösségeink életében, ha a vezetők Isten áldásainak tökéletes csatornái és eszközei lennének.

Isten áldásait a gyülekezetnek, a közösség által felismert és megfogalmazott szükségeknek és kéréseknek megfelelően adja – a vezetők közreműködésével!

Minden Jézus Krisztusban hívő személynek alapvető feladata, kötelessége és küldetése az Istentől jövő áldásokat továbbadni, áldást mondani a körülötte élő hívő és nem hívő személyeknek (Róm 15,29; 2Kor 1,12).

Az Ószövetségben azt láthatjuk, hogy az atyai áldás különösen fontos volt a gyermekek számára. A patriarchák megáldották gyermekeiket (Izsák, Jákob stb.), Józsefnek is fontos volt ez, de még Mózes is megáldotta Izrael népét törzsenként a halála előtt (5Móz 33).

Mennyire világosan, élesen ábrázolja ki életed a Krisztus-követést gyermekeid és a „jövő nemzedék” számára? Ha vezető vagy, fokozott a felelősséged benne (Gal 4,19)! Minél világosabban látod a célt, és minél élesebben kiábrázolódik benned Krisztus, annál több áldás lesz az életedben (1Kor 9,26–27; 2Kor 3,18). Világos kontúrokkal, fókusszal rendelkező vezetőt sokkal könnyebb követni. A jó vezető világosan meg tudja rajzolni az általa vezetett közösség helyét, szerepét a világban, feladatának, küldetésének határait, célját, korlátait. Ha ez nem valósul meg, a só a sótartóban marad (Mt 5,13), a lámpa az asztal alatt (Mt 5,15), az illatszer pedig a tartóedényében (2Kor 2,14–16). Nem érzi, nem látja, nem hallja, nem tapasztalja meg a világ a hívők jelenlétét, a láthatóvá tett igazságot (2Kor 4,2; Csia-ford.).

Mit is jelent a keresztény vezetők részére Isten eredeti tervének meglátása, kiábrázolása a gyülekezetben?

Isten eredeti tervének megvalósítása, kiábrázolása az áldás elvételét és továbbadását jelenti a vezetőnek a rábízottak (család, csoport, gyülekezet stb.) részére.

Az áldás átadásával kapcsolatban két személyes élmény hadd legyen megemlítve:

1. Egy missziós alkalmon vettem részt (nem a mi gyülekezetünkben történt), ahol egy fiatal letérdelt a lelkipásztora előtt, és ragyogó arccal azt kérte tőle:– Áldj meg engem! Ami ezután történt, azt nem lehet elfelejteni. A lelkipásztor is letérdelt – nem elsősorban a fiatal előtt, hanem Isten előtt, és így kérte az ő áldását az életére...Ez a magatartásforma jól ábrázolja ma is az áldás átadásának lényegét: az áldás nem a miénk, nem mi vagyunk az áldás forrásai, csak a közvetítői, csatornái, eszközei! Mint egy tölcsér, amit arra használnak, hogy egy nagy tartályból kis üvegbe kerüljön bele a folyadék. De fontos, hogy a tölcsér tiszta legyen...

2. A február 15–17. közötti debreceni ifjúsági konferencián az egyik esemény szintén jól ábrázolta ezt a helyzetet. Azok a személyek, akikhez odamehettek előre a fiatalok, hogy ők imádkozzanak értük és velük együtt, ott az Isten képviselői, áldásainak átadói, hordozói, eszközei voltak! Ezek a szolgálatra felkért személyek Isten erőterébe, jelenlétébe léptek! Isten rajtuk keresztül áldotta meg az előremenő fiatalokat! Ez a szolgálat kifejezetten egy újszövetségi papi szolgálat volt (1Pt 2,9)! Pál apostol hasonló módon nyilatkozik erről: „Sőt, még ha hitetek véresáldozata és papi hivatala fölé italáldozatul ki is öntenek engem, örülök, és együtt örülök mindnyájatokkal.” (Fil 2,17; Csia-ford.) Odaálltak Isten és emberek elé, és méltatlanságuk, alkalmatlanságuk teljes tudatában, de őszinte alázattal, tiszta, bűnbánó szívvel, teljes odaszánással és buzgalommal áldást mondtak, megáldották a hozzájuk menő fiatalokat Isten nevében!

Igyekszel-e arra, hogy mindig Isten áldásainak vételére és átadására alkalmas állapotban legyél?

Ez azonban nemcsak vezetői feladat természetesen: a világban is hasonló módon kell élni minden hívőnek, képviselni Isten szentségét, tisztaságát, szeretetét az emberek között, hogy Isten rajtuk keresztül megáldhassa a körülötte élő személyeket!

Az Istentől ráruházott vezetői hatalommal lehet helyesen élni (2Kor 13,10) és visszaélni, mint Éli és fiai (1Sám 2,12–17.22–25; 3,11–14). Figyeljük meg, hogy Éli passzív, nemtörődöm, hanyag munkáját és gyengekezűségét ugyanúgy elítélte Isten, mint fiai bűnös tevékenységét.

Az áldás továbbadásának főbb alapelvei

- Az áldás összeköti a múltat és a jövőt. Azért tudsz mások számára áldás lenni, mert téged már korábban megáldott Isten! Mindenekelőtt Jézus Krisztussal (Ef 1,3), az üdvösséggel, bűnbocsánattal, békességgel, szeretettel, de még (általában nem is olyan kevés) anyagiakkal is!

- Ahogyan hozzáállsz az Istentől jövő áldások továbbadásának kérdéséhez, az megmutatja, milyen a viszonyod Jézus Krisztussal, aki „telve volt kegyelemmel és igazsággal” (Jn 1,14).

- Érzed-e a felelősséget a „jövő nemzedékért”, akik még nem hallottak az evangéliumról? Nem feltétlen csak gyerekekről vagy fiatalokról van szó! Mindazokról is, akik még nem örülhettek Isten áldásainak, mert nem hallottak róla, de rajtad és vezetői döntéseiden keresztül megtörténhet ez is! Itt van a keresztény vezetőknek nagy felelősségük: a közösségi élet eseményeinek értékelésénél a vezetői felelősség kérdése megkerülhetetlen. Tartsunk önvizsgálatot, ha vezetők vagyunk!

Cidkijjá esete intő példa a Bibliában: ha hitt és engedelmeskedett volna Isten szavának, amelyet Jeremiás prófétán keresztül üzent, a babiloni seregek nem pusztították volna el Jeruzsálemet, nem lett volna annyi áldozat (Jer 38,14–23). Azonban Cidkijjá félelme a kigúnyolástól tragédiába sodorta nemcsak Jeruzsálem népét, hanem saját családját is. De a vezetői felelősség nem menti fel a „sima” gyülekezeti tagokat sem az egyéni felelősség vállalása alól... Manassé bűnös életének kisugárzása is elgondolkodtató lehet a számunkra: milyen hatalmas romboló hatása, évtizedekre ható visszhangja lehet az utódok sorsára nézve az életünknek... (2Krón 33,1–13.22; 2Kir 21,1–18.20; 23,36; 24,3–4). Manassé édesapja pedig Ezékiás volt, akit bár istenfélő királyként írt le a Biblia, de nem törődött az utána jövő nemzedék sorsával, ennek megfelelő következményekkel... (2Kir 20,19).

Ha meg akarjuk tartani magunknak az élő vizet, és csak kényelmesen élvezni akarjuk a lelki jólétet, az áldás nem folyik tovább, közösségi életünk állóvízzé válik: megromlik, megposhad, nem lesz élvezhető, üdítő mások számára, végül saját magunk számára sem, és nem lesz áldás a közösség életén (Jn 7,37–38).

Elég-e számodra az a helyzet, hogy te élvezed Isten áldásait? Áldottnak lenni felelősségteljes állapot!

Nem kevesebb, hanem több lesz az áldás rajtad azzal, ha megosztod ezeket a szellemi-lelki-fizikai javaidat másokkal (Jn 6,1–15).

Vannak olyan áldások, amelyeket Jézus Krisztus csak az ő nevéről vallást tevő, másokat őhozzá vezető személyeknek fog adni (Dán 12,3; Fil 4,1; Jel 12,11; 1Thessz 2,19–20).

Ha Isten áldásaiért valóban hálás vagy, köszöneted, hálád kifejezésének legjobb módja elmondani az embereknek, hogy milyen hatalmas, szerető Istenünk van (Zsolt 96,2–3).

Áldásnak lenni többek között az alábbi gondolatokat is jelenti:

- Istent és Jézus Krisztust képviselni embertársaink között

- Felelősségünk és küldetésünk van, mert áldottak vagyunk!

- Lehetőséget adunk másoknak, hogy megismerjék Jézus Krisztust.

- Az áldássá vált személyek élete élő és érthető üzenet a környezetük számára!

- Valamit visszaadsz a szellemi tartozásodból, amivel tartozol a körülötted élőknek.

- Tiszta (szellemi) csatornát jelent Isten és az emberek között.

Az áldás továbbadásának vannak előfeltételei: akkor tudunk természetesen áldást mondani, ha minket is megáldott egyenként Isten, a mennyei Édesatyánk (Ef 1,3). Ehhez szoros kapcsolatban kell lennünk Jézus Krisztussal, aki nélkül semmi jót nem tudunk cselekedni (Jn 15,5).

Milyen a Jézus Krisztussal szoros kapcsolatban levő személy élete?

1. Először is megfogalmazhatjuk: minél élesebben és pontosabban meg tudja látni és rajzolni a vezető Isten eredeti tervének kontúrjait, körvonalait (sziluettjét) a gyülekezetre nézve, annál több áldás származik belőle – szolgálata nyomán – a gyülekezetben. Sok vezetőnél ez a gond: Nem elég világos számukra Isten konkrét – az adott közösségre vonatkozó – akarata, nincs kijelentés, nincs kinyilatkoztatás (nem Isten hibájából), nem kerül fókuszba a terv, így nem látják az utat sem, amelyen közösen kellene járni, megvalósítani.

2. Szereti a rábízottakat, és megáldja őket az Istentől ráruházott hatalommal. Ez a mindenkori családfők, édesapák felelőssége volt az Ószövetségben, és nem változott a mai korban sem! Ez felelősséget, szellemi terhet, kiváltságot és méltóságot is jelent – feltéve, ha mi férfiak (jelenlegi és leendő családapák) felvállaljuk... (3Jn 6; Jn 13,1; Lk 24,50–51). (Nézzük meg – akár újra – „A bátorság emberei” című filmet az internetről!) Jézus Krisztus utolsó földi cselekedete az volt, hogy megáldotta a tanítványait! József számára szintén fontos volt, hogy Jákob/Izrael, a nagyapa (is) megáldja a két gyermekét! Jézus Krisztus is megáldotta a gyermekeket, akiket őhozzá vittek. Mózes, Áron is megáldotta Izrael népét, és ez volt a léviták felelőssége is (5Móz 10,8).
Milyen áldást jelent vezetői szolgálatod a családodban, a gyülekezetben, a csoportodban? Át tudod érezni – mint vezető – a felelősségedet?

3. Az Isten áldásával rendelkező vezető jelenlétében testi-lelki-szellemi gyógyulások, helyreállások történnek. Ezt látjuk Jézus Krisztus földi életében is: szertejárt és isteni hatalommal gyógyította a betegeket, halottakat támasztott fel, ördögi megkötözöttségekből szabadított meg személyeket. Ezt látjuk a tanítványoknál is, akiket Jézus kiküldött az evangéliumot hirdetni (Mt 10), és később az apostoloknál is. Az Istentől vett hatalommal történő szabadító-helyreállító szolgálat természetesen szellemi értelemben is érvényes volt (ApCsel 26,18). Gyógyulást, helyreállást eredményez a jelenléted a környezetedben?

4. Jelenléte gazdagít másokat: szeretetet, örömet, békességet stb. áraszt élete, ha eltávozna e földi életből/gyülekezetből, hiányt, veszteséget jelentene a rábízottaknak vagy rászorultaknak (pl. Tábitha/Dorkás halála és feltámadása – ApCsel 9,36–42). Kiknek fájna a gyülekezetben a te eltávozásod?

5. Szeretettel felemeli az elesetteket, betegeket, rászorulókat vagy a mások által lenézett vagy elfelejtett személyeket (Zákeus, bűnös nő, bethesdai beteg stb.).

6. Milyen szeretettel tudsz fordulni az elesettek felé (Mk 10,46–52; Lk 19,1–10; Lk 7,36–50; Jn 5,1–9)? Szeretetét, elfogadását, megbecsülését, bizalmát és tiszteletét fejezi ki a hozzá tartozó hívő személyek felé, vezetői tekintélyével hangsúlyt helyez ügyekre, missziókra, személyekre. Ez rámutatást jelent az adott missziókra, eseményekre, személyekre!

7. Az apostolok vezetői tekintélyüknek teljes súlyát ráhelyezték az induló antiókhiai és a samáriai missziókra (ApCsel 11,22–24; 8,14–17), Barnabás pedig Pálra (a későbbi Pál apostolra) kétszer is (ApCsel 9,26–28; 11,25–26)! Az adott vezetők kifejezték, hogy az adott ügy vagy személy fontos – nemcsak a résztvevőknek, hanem számukra is! Jézus Krisztus ugyanezt tette Zákeussal, Bartimeussal, Mátéval, a bűnös nővel stb. A jó vezető a ráruházott tekintélyével védelmezi, bátorítja a gyülekezeti tagokat a szolgálatra. Érzik a gyülekezeti tagok – a szolgálatodon keresztül –, hogy értékesek Jézus Krisztus számára, és szükség van rájuk a misszióban? Milyen témákra helyezed a hangsúlyt mint tekintéllyel rendelkező vezető? Bátorítja személyes jelenlétével és szavaival a csüggedőket (Neh 4,4–8; Róm 1,12).

8. Reménységet nyújt szavaival, jelenlétével a jövőre nézve: van értelme szolgálni Jézus Krisztusnak (Mt 19,27–29)!

9. Együttérez a nehéz helyzetbe, tragédiákba került személyekkel, vigasztalja őket szavaival és tetteivel (Kol 4,10–11; Fil 1,7; 4,14; 2Sám 15,21.30.32). Megérti a nehéz helyzetbe került személyek sorsát, érzéseit, és támogatja őket. Együtt örül, együtt sír velük. Ez lelki érzékenységet, szociális intelligenciát és kultúrát jelent. Enélkül nehéz jó vezetőnek lenni.

10. Látja a célt, és a hozzá vezető utat is meg tudja mutatni, amelyen járva el lehet érni azt. Ővele nem bizonytalan, nem homályos a cél (1Kor 9,26–27).

11. Igazságban él, igazságosak és kiszámíthatóak a cselekedetei (3Jn 3–4).

12. Szavai mögött életváltozásokat hozó erő van, mert szavai Jézus Krisztus szavai (1Thessz 2,13).

13. Van rendezett múltja, mert van őszinte bűnbánata, bűnvallása szükség esetén. Meg tudja alázni magát bűnvallással is, ha a kialakult helyzet szükségessé teszi (1Kor 15,8–9; 1Tim 1,12–16). Nincs őszinte bűnbánat a hozzá kapcsolódó bűnvallás következményeinek vállalása nélkül. A tékozló fiú kész volt vállalni a béreslétet is atyja házában, mert érezte: nem méltó más tisztségre. Nem hivatkozott az utcanőkre, hűtlen barátokra, akik elherdálták a pénzét, vagy a parasztgazdára, aki nem adott neki eleget enni stb. Nincs olcsó, könnyelműen vehető bűnbánat, mert Jézus Krisztusnak az életébe került a bűnbocsánat megszerzése a számunkra. Az őszinte bűnbánatnak súlya, a szívből jövő bűnvallásnak elkötelező ereje van! A vezetőnek ezt kell bemutatnia. A személyes bűnbánat/bűnvallás annál értékesebb és hitelesebb mások számára, minél konkrétabban meg tudod fogalmazni, miben követtél el hibát, mulasztást (Ezsd 9,3–15; Neh 1,4–11). A közbenjáró bűnvalló szolgálatban nem többes szám második vagy harmadik személyben beszéltek általában, hanem a legtöbb esetben többes szám első személyben...

14. Vállalja a személyes felelősségét is a kialakult helyzetért (Jón 1,11–12; 1Krón 21,16–17).

15. Van odaszánás, lelkesedés és tűz az életében, szívében Krisztus ügyéért (2Kor 5,14–15; ApCsel 20,17–35). Ha a közelébe kerülsz, te is „tüzet fogsz”, és te is lelkesedni fogsz az elveszettek megmentéséért!

16. Vannak őszinte, egyenes, világos, tiszta és követésre méltó útjai (1Kor 11,1; 4,15–16; Fil 3,17).

17. Jó a közelében lenni, mert érzed szeretetét, elfogadását, bizalmát feléd. Érzed, hogy fontos vagy a számára! Értékesnek tartod mellette magadat, és az ő életét, jelenlétét is! Ragaszkodsz hozzá, szereted, mert ő előbb szeretett téged!

18. Önzetlenül, jó szívvel gondoskodik az utánpótlásról, felkészíti utódját, ha ő már nem tudja többé végezni valamilyen okból a vezetés szolgálatát. Pál apostol így készítette fel Timóteust a vezetői szolgálat folytatására, sőt ezt a munkát Timóteusnak is folytatnia kellett (2Tim 2,2). Ez a hozzáállás is Pál apostol jövő iránti felelősségteljes elkötelezettségét mutatja be.

19. Szeretetét úgy is bemutatja a rábízottaknak, hogy megvédi őket veszély, támadás esetén. Jézus Krisztus elárultatása éjszakáján még a tanítványait védte az őt elfogni igyekvő sokaságtól (Jn 18,8–9)! Van ilyen védelmező pásztori szereteted?

Úgy énekeljük az egyik Jézus Krisztusról szóló énekünkben:

„Vérével ő megmosott, elvette bűneim, Kegyelme, mint nagy folyó, árad rám és elborít.”

A vezető életén keresztül szintén Isten kegyelme áradhat, és elboríthatja a hozzá közel állókat – ha igyekszik Jézus Krisztussal szoros kapcsolatban élni, komolyan véve és átérezve vezetői szolgálatát, méltóságát. Áldást, örömet, szeretetet, Krisztus jelenlétét, vagy keserűséget, csalódást, frusztrációt, kiábrándulást áraszt a jelenléted a környezetedben?

Milyen világos képet társz Jézus Krisztusról a téged követő nemzedék elé? Mennyire pontosan ábrázolja ki, rajzolja le Jézus Krisztust az életed, vezetői szolgálatod? Ettől is függ, mennyire lesz követhető az életed, és hogy milyen lesz az életed visszhangja! Az áldással teli élet azt jelenti, hogy jó visszhangja van és lesz az életednek, cselekedeteidnek és szavaidnak – nemcsak ebben a földi életben (1Thessz 1,6), hanem azután is (Zsid 13,7)...

Ha a fentiekben leírt úton igyekszel járni, és kész vagy megfizetni ennek az árát is, akkor az áldásmondásod, áldáskívánásod a következő nemzedékre, ismerőseidre nemcsak emberi vágy, óhaj marad, hanem – Istenünk kegyelméből – valósággá válik!

„Mennyire világosan, élesen ábrázolja ki életed a Krisztus-követést gyermekeid és a „jövő nemzedék” számára? Ha vezető vagy, fokozott a felelősséged benne (Gal 4,19)!”

„Elég-e számodra az a helyzet, hogy te élvezed Isten áldásait? Áldottnak lenni felelősségteljes állapot!”

„Minél élesebben és pontosabban meg tudja látni és rajzolni a vezető Isten eredeti tervének kontúrjait, körvonalait (sziluettjét) a gyülekezetre nézve, annál több áldás származik belőle – szolgálata nyomán – a gyülekezetben.”

„A jó vezető a ráruházott tekintélyével védelmezi, bátorítja a gyülekezeti tagokat a szolgálatra. Érzik a gyülekezeti tagok – a szolgálatodon keresztül –, hogy értékesek Jézus Krisztus számára, és szükség van rájuk a misszióban?”

„A vezető életén keresztül szintén Isten kegyelme áradhat, és elboríthatja a hozzá közel állókat – ha igyekszik Jézus Krisztussal szoros kapcsolatban élni, komolyan véve és átérezve vezetői szolgálatát, méltóságát. ”

KISCSOPORTOK

Mike Mack

10 módszer arra, hogyan segíts a kiscsoport tagjainak az aktívabb részvételben

Nathan Tate egy dilemmával küzdő házicsoport-vezető volt. Nagyszerű csendes perceket töltött el – időnként épp a házicsoportos alkalom kellős közepén! Máskor a nagydumás szövegládák vették át a vezetést a beszélgetésben. Voltak, akik úgy érkeztek, hogy máshol járt az eszük, és már akkor képtelenek voltak koncentrálni, mikor még csak megosztották egymással a gondolataikat. Nate-et ez rendkívül zavarta, a kiscsoportos alkalmak pedig süket fülekre találtak. Hogyan tudná Nate segíteni a csoportot abban, hogy a kiscsoport összes résztvevője megszólaljon, s találkozzanak az igények?

1. Tervezz előre

Nate rájött, hogy be kell húznia a kéziféket, és hosszú távú terveket, célokat kell a csoport elé tárnia. A stratégiája eddig ez volt, sok más házicsoport vezetőjével egyetemben: „Felkészülni, lőj, célozz!” De az embereknek ismerniük kell a célt, mielőtt hatékonyan elkezdhetnek annak irányába tevékenykedni. Tudniuk kell az okát annak, hogy miért vannak együtt, és látniuk az értelmét annak, hogy a csoport törekszik valamire, s nem csak úgy van. Az emberek különböző elvárásokkal érkeznek egy csoportba. Ha már az elején nincsenek kitűzött célok, akkor újabb és újabb konfliktusok fogják felütni a fejüket. Ezek a konfliktusok pedig végül a csoport széteséséhez vezethetnek. Egy tervek nélküli házicsoport olyan, mint Jézus példázatában a vak, aki világtalant vezet – egyenesen bele a verembe (Mt 15,14)!

A vermeket elkerülendő imádkozz Isten vezetéséért, hogy meg tudd határozni a célokat! Figyeld meg a csoportod tagjait! Kérdezd meg őket, hogy mik az elvárásaik, érdeklődési körük és a szükségeik! Határozz meg előre néhány konkrét célkitűzést, majd az egyik alkalmon vesd fel ezt a többieknek! Bátorítsd a csapatot, hogy megbeszéljétek a célokat, és ők is mondják el azokat, amiket ők fontosnak találnak! Adj nekik lehetőséget arra, hogy a csoport céljait magukénak érezhessék!

2. Minden porcikáddal ügyelj a részletekre

Nate akkor kezdett el figyelni az összejövetelek fizikai környezetére, miután elolvasta Stephen Spender következő idézetét: „A test mindig hajlamos arra, hogy valami elterelést biztosítson, amivel szabotálhatja az elme figyelmét.” Nate-nek voltak olyan emberei a csapatban, akik képtelenek voltak a szellemi dolgokra figyelni, ha kényelmetlen atmoszféra vette őket körül.

Ha az összejövetel helyszínét rendezed be, jussanak eszedbe ezek a dolgok:

- Körben üljetek, hogy mindenki láthassa a másik arcát! A kör segít, hogy mindenki egyformán részt vegyen a beszélgetésben.

- Ellenőrizd a termosztátot! Már egy kevés ember jelenléte is megemeli a terem hőmérsékletét. Szakemberek szerint a 19 °C az ideális egy csoport számára.

- Szaglássz körbe! Mi ugyan megszokjuk az otthonunk szagát, de egy vendég azonnal megérzi. A háziállatok, a gyerekek által furcsa helyekre kiöntött dolgok, erős parfümillat, ételszag, sőt, még a szoba légfrissítője is irritáló lehet a külső orr számára. Gyújts meg néhány gyertyát, vagy párologtass illóolajat a házban! Kutatások bizonyítják, hogy például a fahéj segít fenntartani az emberek figyelmét.

- Tedd ízletessé az alkalmat! Egy tálca meleg süti, friss pattogatott kukorica, vagy egy tál szépen elrendezett gyümölcs ráveszi a csoportot, hogy interaktívabb legyen. Egyben azt is közvetíti, hogy előre terveztél és akartad, hogy ott legyenek. Légy kreatív, és ne feledkezz meg a különböző étkezési igényekről sem (diabétesz, fogyókúrás étrend, ételérzékenység stb.)!

- Megfelelő méretű helyiséget válassz! Egy kiscsoportos alkalomnál ijesztő lehet egy hatalmas szoba, viszont egy túl kicsi helyen meg bezárva érezheti magát egy 12 felnőttből álló csoport.

- Ragyogjon a fényed, de ne túl erősen! Egy alacsonyan lévő fényforrás jobb lehet, mint egy erős, vakító fényű csillár. Elég világosnak kell lenni ahhoz, hogy mindenki tudjon olvasni, de egyben elég hangulatosnak is ahhoz, hogy az emberek kényelmesen érezhessék magukat.

- Ne hagyd, hogy a párok közös fénymásolatot vagy egy Bibliát használjanak, különben az egyikük mindig kevésbé fog bevonódni a beszélgetésbe!

- Csökkentsd a zavaró tényezők faktorát! Halkítsd le a telefont, az üzenetrögzítőt! A háziállatokat zárd egy másik szobába vagy tedd ki őket a házból! Kapcsold ki a tv-t, rádiót és a számítógépet is az alkalom ideje alatt!

3. Ne hagyd ki a Szentlelket!

A Szentlélek az igazi vezető és tanító. Nate elkezdte felismerni, hogy Jézus mindig nyitott volt az Atya iránymutatására. A János 5,17-ben Jézus azt mondja: „Az én Atyám mind ez ideig munkálkodik, én is munkálkodom.” Később azt mondja a 19. versben: „Bizony, bizony, mondom nektek: a Fiú önmagától semmit sem tehet, csak ha látja, hogy mit tesz az Atya, mert amit ő tesz, azt teszi a Fiú is, hozzá hasonló módon.” Ha Jézus bevallotta, hogy semmit sem tehet az Atya nélkül, akkor miért gondolnánk, hogy majd nekünk menni fog?

4. Építs kapcsolatokat az összejöveteleken kívül is

A kiscsoport tagjai aktívabbak lesznek, ha úgy érzik, benne vannak a „bandában”. A házicsoport nem csak egy heti egyszeri találkozó, hanem egy valós közösség. Egy életstílus! A korai gyülekezet „mindennap” összegyűlt (ApCsel 2,46), hogy bátorítsák egymást, gondoskodjanak egymásról, tanácsolják egymást stb. Nate olyan alkalmakat keresett, ahol a tagok kreatívan tudtak együtt időt tölteni: telefonálás, netezés, hétköznapi dolgok (pl. vásárlás), sportolás vagy sportnézés közösen. Bármit, ami működött.

5. Hallgass

Egy jó vezető alapvetően többet hallgat, mint beszél. Nate minél többet megfogadott az alábbi ötletekből, hogy fejlessze a hallgatási képességét, annál alkalmasabb lett a csoport vezetésére.

- Légy csendben! Ennek nyilvánvalónak kellene lennie, de gyakran a hallgatás jelenti a legnagyobb kihívást. A vezetőnek úgy kellene a beszélgetés részesének lennie, hogy nem sajátítja ki azt magának.

- Próbálj megérteni! A hallgatás lényege a megértés. Megérteni, amit az illető valójában mond.

- Légy együttérző! Rövid állításokkal adj visszacsatolást jelezve, hogy figyelsz, megérted és elfogadod, amit a másik mond. „Ez izgalmasnak hangzik!” vagy „Ez biztos nehéz döntés volt!” Az ehhez hasonló mondatok jó példák arra, hogyan mutasd ki az együttérzésed. A gesztikulációdra is figyelj!

- Ne ítélj! Különösen akkor, ha valaki már megbántva érzi magát, egy ítélkező hozzáállás több kárt okozhat, mint jót. Természetesen ne légy elnéző a bűnnel szemben, de ismerd fel a különbséget aközött, hogy elfogadod az embert és azt, amit mond, valamint aközött, hogy helyesled a bűnt!

- Kerüld el a tanácsok osztogatását! Az emberek általában nem akarják és nincs szükségük arra, hogy megold a problémáikat. Csak arra van szükségük, hogy meghallgasd őket!

- Jelezz vissza és tisztázd! Ha nem vagy biztos abban, hogy érted, amit a másik mondott, ismételd vissza! Egy ilyen visszajelzés és tisztázás lehet például: „Ha jól értem, ezt mondtad. Igaz?”

- Halld meg azt is, ami nem lett kimondva! Próbáld meghallani a szavak mögött rejtőző jelentést! Figyelj a testbeszédre és a hangsúlyozásra! Néha elvész a szavak rengetegében, amit az illető valójában mondani akar.

- Erősítsd meg! „Köszönöm, hogy elmondtad! Biztos vagyok benne, hogy nem volt könnyű most erről beszélned.” Ez építi az elfogadást olyan dolgok iránt, amelyekről nehéz beszélni, és megkönnyíti, hogy másokkal is megosszuk azokat.

6. Légy valóságos

A vezetőnek vezetnie kell (micsoda éleslátás, nemde?). Lépésről lépésre Nate kinyílt és egyre átláthatóbb lett. Jó ítélőképességért imádkozott, megbeszélte ezt a gyakornokával, és azért imádkozott, hogy a csapata készen álljon arra, hogy még többet megosszon magából, s a bepillanthatóság következő szintjére lépjenek.

A vezető, aki a sebezhetőség és a nyitottság élő példája a csoport előtt, előcsalogatja a csapattagokat a rejtekhelyükről. Nate észrevette, hogy az emberek elkezdték igényelni az intimitást, mikor szükségük volt rá, mikor fájdalmas sebeik voltak, vagy komoly szükséget szenvedtek a magánéletükben. Ha kiépül a bizalom, az intimitás már magától jön.

7. Szeresd őket

A feltétel nélküli szeretet a résztvevők (és a „nem résztvevők”) iránt egy hosszú folyamat. Könnyű szeretni a szerethető embereket, de a felsőbb elhívásunk az, hogy a nehezen szerethetőket is szeressük. Nate megtanulta ebben az igazságot: ezt csak olyan mértékben tudjuk megtenni, amilyen mértékben elfogadjuk és benne élünk Isten irántunk való szeretetében. „...azért szeretünk, mert ő [Isten] előbb szeretett minket.” (1Jn 4,19) A legfontosabb, amit egy házicsoport-vezető tehet, hogy tudatosan Istennel jár minden egyes nap, megtapasztalva Isten szeretetének teljességét, hogy az kiáradhasson rajta keresztül azokra, akiket vezet.

8. Nevess

Szórakozzatok egyet csoportként az alkalom elején, közben és utána, s a csapatod úgy fog megnyílni, ahogy nem is gondoltad volna!

„A vidám szív a legjobb orvosság” a csoportod számára (Péld 17,22). Amikor az emberek együtt nevetnek, akkor a megnyílás is könnyebben megy.

A nevetés ledönti a falakat, amelyeket magunk köré építünk. Segít az élet elvárásaitól terhelt embereknek felszabadulni a felgyülemlett érzelmeikből – jó értelemben. Egy kiadós nevetés egyszerűen jó érzés, különösen, ha közben egy időre megfeledkezel magadról és a gondjaidról.

Nate történetmesélést használt, hogy megtörje a jeget, s így bírja nevetésre a résztvevőket. Mindenkit megkért, hogy hozzon magáról egy általános vagy középiskolás képet. A retró stílusú ruházat és hajviselet már magában elég volt ahhoz, hogy megnevettesse az ottlévőket. A gyerek- és tinikori sztoriktól pedig majd megpukkadtak a nevetéstől. Megkérte a jelenlévőket, hogy meséljék el a legviccesebb dolgot, ami történt velük. Máskor a párokat kérte meg, hogy meséljenek valami vicceset abból az időből, amikor még csak jártak. Volt, hogy egy keresztény humorista videóját vagy hanganyagát használta, ami kapcsolódott az adott témához.

9. Segítsd a csoportot, tanítványozd az egyént

Ne keverd össze a kettőt! Jézus tanította a tömeget, de tanítványozta Pétert, Jánost, Jakabot és másokat egyen-egyenként. Gyakran tette ezt úgy, hogy egyet, kettőt, esetleg hármat félrehívott, hogy beszélgessen velük. Tölts időt a csoportod tagjaival külön-külön is, és ne csak a gyakornokkal! Nate rájött, hogy ha egy bátorító üzenetet írt egy-egy tagnak, vagy felhívta telefonon, mikor észrevette, hogy az illetőnek erre van szüksége, az a csoport együtt töltött idejét is segítette.

Szeretettel fegyelmezz, ha szükséges.

10. Ismerjétek fel és használja ki-ki a maga ajándékát

Mindenkinek van ajándéka, egy szenvedélye, a személyisége és egy szerepe a csoportban. A csoport ujjlenyomata az emberek egyéni ajándékától függ. A lelki ajándékok leltára jól jönne néhány házicsoportnak. Nate bevonta a csapatot különféle szolgálatokba – mindenféle szolgálatba, legyen az a csoporton belül vagy kívül. Az összejövetelek során megkérte a tagokat, mondják el, milyen ajándékokat láttak meg egymásban. Többek között ezek voltak a legjobb házicsoportos alkalmak, aminek Nate részese lehetett. Ez a beszélgetés hangzott el:

Rob: Tudod, Cindy, neked megvan a kegyelem ajándéka.

Cindy: Nekem? Most ugratsz, ugye?

Rob: Nem, tényleg! Amikor elvesztettem az állásomat, te voltál az egyetlen, aki odajött hozzám, átölelt, s törődött velem és a családommal.

Kate: Így van, Cindy! Amikor beteg voltam, meglátogattál, hoztál nekem húslevest, és imádkoztál értem.

Craig: És amikor én a válásomon mentem keresztül, te elfogadtál, szerettél és meghallgattál.

Cindy: Valóban? Én nem gondoltam ezt ajándéknak. Én csak magamat adtam.

Ahogy az emberek egyesével ismerték fel az ajándékaikat, szenvedélyeiket, személyiségüket, és hogy hogyan lehetnek fontos részei a csoportnak, úgy vált Nate vezetői munkája könnyebbé és hatékonyabbá. Ahogy megvalósította ezt a tíz módszert, hogy segítsen a házicsoport tagjainak aktívabbaknak lenni, minden egyes résztvevő megtapasztalta, hogy szerves része Krisztus testének, és ennek megfelelően kezdett el viselkedni nemcsak az alkalmakon, hanem azokon kívül is. Te is Nate nyomdokaiba léphetsz, s ezzel átformálhatod a kiscsoportod „csendes idejét” az élet és a kölcsönös szeretet megtapasztalásává. De vigyázz! Az embereid elkezdenek szolgálni, és nem tudod majd megállítani őket!

Fordította: Háriné Boncz Dalma

Forrás: churchleaders.com

„Figyeld meg a csoportod tagjait! Kérdezd meg őket, hogy mik az elvárásaik, érdeklődési körük és a szükségeik! Határozz meg előre néhány konkrét célkitűzést, majd az egyik alkalmon vesd fel ezt a többieknek! ”

„A házicsoport nem csak egy heti egyszeri találkozó, hanem egy valós közösség. Egy életstílus!”

„A nevetés ledönti a falakat, amelyeket magunk köré építünk. Segít az élet elvárásaitól terhelt embereknek felszabadulni a felgyülemlett érzelmeikből – jó értelemben.”

EGYHÁZTÖRTÉNET

Szebeni Olivér

Isten igéjének hirdetői

Isten igéjének hirdetői közül két áldott emlékű orgoványi baptista prédikátorra emlékezünk e néhány sorban. Fáradoztak az evangélium terjesztésében, tanítottak a hit keskeny útjára, a boldog egyéni életre és a társadalom hasznára.

Bán Gábor (1884–1956)

Idősebb Bán Gábor Ócsán született 1884. január 14-én. Fia, a hasonló nevű orvos írta meg édesapja életrajzát.[1] A Békehírnök szerint 16 évesen baptizált.[2] Budapesten 1908-ban iratkozott be a teológiai szeminárium másodszor indított négyéves tanfolyamára, és 1910-ben már hírt adott a Békehírnök egy Ócsán tartott ünnepélyes baptizálásról, ahol jelen volt. 1912-ben a szemináriumi tanulást befejezve a rákoscsabai Tóth Józseffel székelyföldi látogatást tett. Erdélyi utazásukat Kolozsvárott fejezték be.

Bán testvérnek volt egy, ma már ritka fafúvós hangszere, a tárogató, amit missziói utazásaira magával vitt. Készségesen zenélt vele a gyülekezetekben és olyan községekben, ahol nem voltak még hívők. Előbb Ócsán, később a Tápió vidékén hívogatott a hangszerével és a szavaival. Akkoriban a községek közepére a lakosság egészséges, mélységi ivóvízellátásáért kezdtek artézi kutakat fúrni. A vízhordók a kutak körül többen tartózkodtak és beszélgettek. Olyan hírcserélő börze alakult ki a falvak közepén.

Bán testvér a tárogatón különféle ismert énekeket játszott a kútnál. Az emberek, de még a tudományos-fantasztikus regényírók sem képzelték, hogy a 21. században milyen csodadolgokat kreál a technika. Viszont közelebb álltak egymáshoz. Lehet, hogy könnyebb volt figyelmüket Isten felé terelni? Az evangélisták szava szinte mindig eljutott a szívekig.

Amikor elég sokan hallgatták, szünetet tartva a zenével elmondta, hogy hol és mikor tart evangelizáló istentiszteletet. Egyúttal szeretettel hívta, bátorította őket. Amikor az idő eljött, a házimunkák után, nyaranta az udvarokon, később a kis falusi lakásokban vált hallhatóvá a vándorprédikátor. Igen sokan elfogadták az igét és a drága Mestert, Jézus Krisztust. Sokat szolgált Bán testvér evangélistaként azokban az években. Készségesen ment, bárhová hívták vagy küldték. Fiatalon gyakran csak helyettesként szolgált. A hozzá forduló gyülekezeteket szívesen tanácsolta. A személyi adottságai, a közvetlensége segítették: bölcs emberként viselkedett, és nem sértette, hogy valahol ő csak a második ember volt. Isteni szeretet lakozott benne. A prédikátor édesapát a családja békeszerető és békességre igyekvő embernek tartotta.

Bán testvér nemcsak egyszer járt Erdélyben. Erzse Jenő brassói gyülekezeti vezető emlékezett egy másik utazására, amikor Bánffyhunyadról ment Brassóba, és a magyar gyülekezetekben mindenhol szolgálatot végzett.[3] Egész élete során bejárta az országot Neszmélytől Eszenyig, Cinkotától Orsováig.

1915-ben Bán Gábort katonának hívták be az első világháborúba. Lőrik István a helyébe állt és Erdélybe költözött. Az elismerési törvény kimondta, hogy csak az úgynevezett „hitközségi lelkészeink” kaphatnak más egyházak lelkészeihez hasonló katonai mentességet. „Hitközségi lelkész” az lehetett, akinek középiskolai végzettsége volt. A magyarság nagy része a szegényebb mezőgazdasági rétegből került gyülekezeteinkbe. Ezért szinte minden prédikátorunknak föl kellett öltenie az egyenruhát, hiszen közülük igen keveseknek volt lehetőségük korai serdülő éveiket tanulással tölteni. Prédikátoraink közül többeket frontszolgálatra osztottak be.

A háborúból Bán Gábor testvér egészségesen hazatért, és a gyülekezet meghívta Orgoványra, ahol 1920. január 11-én felavatták, miután ott már egy éve munkálkodott.[4] Hozzá tartozott abban az időben Ócsa. A prédikátor a két község közötti körülbelül hetven kilométeres utat havonként ötször-hatszor kerékpárral tette meg.

1936 és 1939 között Baranyai Mihály mellett a rákoscsabai körzet úgynevezett „másodprédikátora”, és Rákoshegyen lakik.[5] Nem a nagy taglétszám tette indokolttá a lelki szolgálat társas vállalását. Baranyai Mihály, a szövetségi titkár szintén rengeteget volt úton. A helyi gyülekezetben igehirdetői segítség kellett. A rákoshegyi gyülekezet 10-15 éve működött, és több kisebb állomás tartozott hozzá. Munka tehát bőven volt, aminek tudomásunkkal Bán testvér mindig nagyon pontosan eleget tett. Azokban az években a prédikátoroktól elvárták, hogy a helyi gyülekezet környékén eredményesen terjesszék az evangéliumot. Isten szántóföldjének tekintették nemcsak a falvakat, hanem a közbülső szórványos tanyákat is.

Bán Gábor gyermekei közösségi életünkben jelentős szerepet kaptak. Rózsika leánya dr. Haraszti Sándor mellett, és Gábor fia orvosi diplomát szereztek. Egyikük sem fiatalkorban. Harasztiék családostól 1956 decemberében kitelepültek. Később Amerikából a külmisszióba mentek. Mindezt azokban az években magyar állampolgárként elérni egyáltalán nem volt lehetséges.

Az esztendő utolsó, szomorú emlékű hónapjában Bán testvér a régi otthonában, Ócsán tartózkodott. 1956. december 9-én szólította haza a Mindenható.[6]

Lőrincz Imre (1901–1965)

A bihari Körösnagyharsányban született hívő szülők családjában 1901. március 12-én. 17 évvel volt fiatalabb Bán testvérnél.

Budapesten különböző helyeken dolgozott. 1917-től a József utcai gyülekezetbe járt, 1919 tavaszán Scheffler Reinhold hazánkba települt, német anyanyelvű igehirdető baptizálta a Wesselényi utcai nagy gyülekezetben. A szeminárium (1924–1928)[7] elvégzése után bel- és külföldi utazásain különböző gyülekezetekben járt Európa-szerte. Bárhol járt, mindenhol felkereste a gyülekezeteket, érdeklődött a hívő emberek felől. A határon kívüli magyar baptista gyülekezeteket különös szeretettel látogatta. Egyszer Jugoszláviából hazafelé tartva Kelebián át leszállt a vonatról, mert hallotta, hogy van egy gyülekezetünk a tompai állomáshoz közel. Elmondta előttük utazgatásai célját. Akkoriban szívesen hallgatták a világlátott embereket. Keveseknek jutott a nagy kiváltság, hogy a faluja határát átlépje. Lőrincz testvért maguk közé fogadták a tompaiak, mert úgy érezték, benne megtalálták az emberüket. A tompai gyülekezetnek éppen önállósulási tervei voltak. Lőrincz testvérnek szép, kellemes énekhangja volt, és fiatalkora után is megmaradt.

A gyülekezetek a misszió fontos eszközének tekintették az éneklést és a zenét. Mind vokális, mind hangszeres zenére jártasságot szereztek a prédikátorok. A karvezetés jó előkészület volt a pásztorkodáshoz. Az ének-zenei választék a németektől átvett szakrális líra volt. Abban a korban a gyülekezeti énekek szövegei nagy részben németből vett fordítások. A hazai pünkösdi misszió egyik rendkívül tehetséges és buzgó vezetője, versek, énekek alkotója, Siroky István a memoárjaiban emlékezik a József utcai gyülekezetre, az énekkarban együtt töltött idejükre, illetve közös munkájukra. Az énekkari tagság mellett a férfiak hitbeli tapasztalataikat gyakran elmondták, így Siroky István is, aki leírja a következő meglepő összehasonlítást 1926-ból: házi evangelizációkon ő is beszélt, „ha nem is olyan jól, mint Lőrincz Imre”.[8]

1931 tavaszán a lelkészi avatásra összegyülekezett a testvériség, de a missziói titkár halasztást ajánlott. Év végén került sor az ismétlésre. Udvarnoki András szemináriumi igazgató és Kristóf Domokos tanár felavatták őt. Az önálló tompai gyülekezetnek azonban a felavatásától mindössze két évig volt Lőrincz testvér a prédikátora.[9]

Gyula város a második szolgálati hely, de az is rövid idejű. A harmadik hely, Orgovány – a statisztikai jelentések szerint 1939-től – viszont már tartós, egész életre szóló, áldott szolgálati lehetőséget nyújtott a fiatal prédikátornak. Az anyagyülekezetnek abban az időben már tekintélyes múltja volt. Körzeti állomásai – Orgovány II, Szank és Kecskemét – összes taglétszáma száznál is több. Itt jegyezhetem meg, hogy a kecskeméti gyülekezet alapítási évét Almási Mihály 1922-re keltezte. (Ez az időpont viszont más úttörő munkást valószínűsít.)

Lőrincz testvér az országban, de elsősorban a Duna–Tisza-közén gyakori és közkedvelt igehirdető. Szépen csengő, erőteljes hangja messzire hallatszott a szabadtéri konferenciákon. A második világháborút a Lőrincz család Orgoványon vészelte át a Kossuth Lajos u. 80. alatti lakásukban. A front átvonulását követően a gyülekezeti élet az ő vezetésével, Baráth László és Komáromi Pál munkatársaival újra elindult.

A „hirös városnak” 1947-től vált a lakójává a lelkészcsalád (Kecskemét, Széchenyi város 20/a). A hatvanas években kis kertes házuknál rendszeresen tartottak istentiszteleteket néhány idős asszonynak. Lőrincz testvér mindig reménykedett abban, hogy a városban lesz egyszer szép, népes gyülekezet. A megvalósulást azonban ő nem élte meg, bár a hatvanas évekre rügyezni kezdett szépen az orgoványi és a kecskeméti misszió.[10]

Nem túl sok cikket, könyvet vagy füzetet adott ki Lőrincz Imre prédikátor, de a háború és az „egyenjogúsító törvény” (1947) után nehezen viselte egy népegyháztól a változatlanul ismétlődő szektázó szavakat. Tollat ragadott, és az akkori Lelki Életben gyülekezeteink jó hírnevének védelmére kelt.[11] Lehetséges, hogy erre dr. Somogyi Imre ösztönözte, akivel Lőrincz Imre mindvégig ápolta a barátságot.

1955-ben az orgoványi gyülekezet monográfusa, Somogyi Harold szerint új lelkészt hívtak a gyülekezetbe Gerzsenyi Sándor személyében, ami feltételezi, hogy Lőrincz Imre szolgálata megszűnt valószínűleg nyugdíjba vonulás következtében. 1959 augusztusában Almási Károly és Lőrincz Imre közös szolgálatával bemerítési ünnepély volt Kiskunhalason. A halasi prédikátor tiszteletét fejezte ki ezzel a tőle idősebb szolgatársnak. 1959-ben Orgoványon új lelkipásztort avattak Almási Mihály (1920–1987) személyében.[12] Már egy évvel korábban megtörtént az Almási család átköltözése Kiskunhalasról Orgoványra.

A kecskeméti Lőrincz-lakás meghitt és nyugalmas otthon. Fia, Lőrincz Lukács orvosnak tanult és ebben a szép hivatásban szolgált a közösségünknek. Leánya lelkipásztorral kötött házasságot, Fekete László testvér oldalán a csendes, szolid lelki munkát gyakorolta, amire jó példát látott édesanyjától.

Az édesapa mozgalmas földi élete 1965. szeptember 1-én ért véget.

1. Bán Gábor: „Bán Gábor (1884–1956)”. Békehírnök, 1958. április 15., 8. sz., 2. old.

2. A hitközségi anyakönyv 543. tétele szerint Ócsán 1906. április 16-án Szabó András részesítette a bibliai keresztségben.

3. Erzse Jenő levele Szebeni Olivérnek. Saját kezű kézirat. Brassó, 1995.

4. Békehírnök 1920. évf. 24. old. szerint: Az ünnepélyes, boldog alkalom éjjel 12-ig tartott. Ficsór Gábor testvért ugyanakkor diakónussá avatták.

5. A baptista misszió statisztikai jelentése. Budapest, 1939. Nap utcai gyűjtemény, 349. szám. A szokatlan „másodprédikátor” kifejezést használja a szerkesztő.

6. Bán, i. m.

7. Csopják Attila: Képek a magyarországi baptista misszió történetéből (Budapest: Magyarországi Baptisták Könyvkereskedése, 1928), 128. old.

8. Siroky István memoárjai. Kézzel írt szövegek, levelek. Lőrincz testvér abban az időben a budapesti szeminárium diákja volt.

9. Szebeni Olivér: A tompai gyülekezet missziótörténelme, 1904–1955. Kézirat képekkel. Kiskunhalas, 1956, 38–39. old.

10. Somogyi Harold: Rügyfakadástól. Olvasókönyv az Orgoványi Baptista Gyülekezet történetéhez (Orgovány: Örömhír Alapítvány, 1995). Képekkel illusztrálta a szerző 1892-től a gyülekezet történetét.

11. Az 1948-as Kálvin kalendárium 58. oldalán olvasható írásra az 1948. április 1-i Lelki Élet 6–8. oldalán található elemzés.

12. Almási Mihály levele Szebeni Olivérnek. Saját kezű kézirat 1981. dec. 31-i keltezéssel.

„A magyarság nagy része a szegényebb mezőgazdasági rétegből került gyülekezeteinkbe. Ezért szinte minden prédikátorunknak föl kellett öltenie az egyenruhát, hiszen közülük igen keveseknek volt lehetőségük korai serdülő éveiket tanulással tölteni. ”

Tárogató

„A gyülekezetek a misszió fontos eszközének tekintették az éneklést és a zenét. Mind vokális, mind hangszeres zenére jártasságot szereztek a prédikátorok.”

Baptista énekkar a korszakból

Baptista fúvószenekar a korszakból

„Nem túl sok cikket, könyvet vagy füzetet adott ki Lőrincz Imre prédikátor, de a háború és az „egyenjogúsító törvény” (1947) után nehezen viselte egy népegyháztól a változatlanul ismétlődő szektázó szavakat. Tollat ragadott, és az akkori Lelki Életben gyülekezeteink jó hírnevének védelmére kelt.”

A tompai baptista imaház napjainkban

Szebeni Olivér

Felekezetek, sorsok, áldozatok

Nem túlzás állítani, hogy hazánkban a protestáns, majd a katolikus reformáció általában nem zárult le a hitújítással, hanem mint spirituális folyamat a mai napig tart. A századok hoztak ezen a téren változásokat, és ma sem vázolható a jelenség olyan szimpla általánosításokkal, mint „a kereszténység felett eljárt az idő”, „a Jézus Krisztus alapította vallásosság nem irányíthatja a mai életet”. Vagy egy másik sztereotípia: „Csak a mienk az igaz vallás!” Üresek a templomok, legfeljebb aggastyánok csoszognak a templomban, és az emberek száján elnémult az imádság. 1957 óta Nagy László költő szavaival a katedrálisokat „káromkodásból” építik. Az évezredes templomokat felgyújtják vagy átalakítják. A folyamat nem új keletű, de van bőséges ellenpélda. Bemutatom ezen a néhány oldalon a felekezeti élet egyszerű tagjainak küzdelmét, nehéz sorsát, az áldozatokat és a kitartásukat.

Négy valóságos ember életét helyezte pályára a gyermektelen Meyer házaspár. Egy férfi elindult és nyugat–keleti irányban átszelte Európát, míg 77 éves korában a mi hazánkban találta meg végső nyughelyét. Bár nyelvünket nem ismerte, úgy prédikált, hogy legalább tízezer magyar, német és román a szavai alapján Jézus Krisztus példáját követte. Köztük özvegysége után két feleségének ő fordította arcát a menny felé. Gyermekeik nem lévén a negyedik személy egy fiúcska volt, akit fölneveltek. A hazájából kimenekítették, és az otthontalan, „fajidegen” embernek menedéket adtak, aki istenfélő, sikeres emberré vált. A keresztényeket zaklatók megfosztották a vagyonától, bebörtönözték, ahol szívszélhűdést kapott. Akkoriban a fogdák, kihallgatószobák, kínzókamrák drámai véget ért áldozatainak halottkémi jelentését ezzel az okozattal szokták kifejezni.

Meyer Henrik (1842–1919) egy hesseni származású fiatalember, aki az első európai baptista gyülekezetből, Hamburgból utazott előbb gyalogosan, majd hajón tovább egy ukrán barátjával végig a Dunán. A mai Ukrajna területén, Odesszában 1870-ben kötötte az első házasságát Meyer Henrik a litván származású, elszegényedett cári gazdatiszt kulcsárnői tisztséget betöltő leányával, Michelson Matilddal. Akkor ismerkedtek meg, amikor élénken érdeklődött az odesszai baptista misszió kezdeti állapotáról. Meyer Henrik Odesszában gabonarostákat gyártott, és gépeit a gazdag aratások után sokan vásárolták. Meyer megfontoltan közelített, meggondolta 1870-ben a kötendő házasságát, mivel ő 28 éves volt, a jelölt pedig 41. Közös életük első napjaitól végtelenül tisztelte a feleségét, tőle tanulta meg az akkori társadalom modorát, a hatóságokhoz benyújtandó kérvények stílusát, a feudális társadalomban illő viselkedés szabályait. Egymást kölcsönösen támogatták a hitélet tekintetében is. Gyermekeket azonban nem adott nekik a Teremtő.

Meyer az odesszai misszióban nyert presbiteri (Ältester) felavatást. Odesszában mégsem maradtak sokáig. A második év vége felé elindultak lovas szánkón a fekete-tengeri városból Galacba, ahol a fiatal férj 1872-ben csatlakozott a Brit és Külföldi Bibliatársulathoz könyvterjesztőnek. Ott sem maradtak sokáig, a bibliatársulat a horvát fővárosba, Zágrábba helyezte őket. Meyer Henrik a zágrábi piacon egy alkalmassá alakított, ló vontatta magas kocsiban árulta könyveit, sőt a mai baptisták között még ismert „A hit hangjai” gyülekezeti énekeskönyvet is, egész pontosan a „Glaubensstimme” címűt.

Ezt viszont a bibliatársulat nem engedte meg, ezért fegyelmi úton – bár tapintatosan – áttelepítették az akkor egyesítéssel létrehozott új városba, Budapestre. 1873. március 6-án a Déli pályaudvarra érkezett a házaspár, lakást béreltek, berendezték, és a férj hamarosan munkához látott. A város gyorsan fejlődött a Duna két partján. Nagyon sok ember kapott munkát, de a Meyer házaspár mindennapi gondokkal küszködött. Kivált akkor, amikor kitudódott, hogy újra összekapcsolta a bibliaterjesztést a baptista evangelizációval. Házi istentiszteletet tartott két házaspárnak Óbudán Erhard Benzing és felesége lakásán talán már 1873-tól. A két házaspár megtért. A körülményeket Meyer önéletrajzában színesen, élményszerűen írta le.[1] Benzingék és Kaiblingerék baptizálását első anyakönyve 12–15. tételeiben „regisztrálta”.[2]

A bibliatársulat ezt is tiltotta, sőt a következő év májusában véglegesen kizárták Meyert a bibliaterjesztők közül. A társulat új felekezet bevezetésére nem mert vállalkozni. Az egyik vezető azonban bátorította az úttörő szolgálatra Meyert, sőt még egy értékes pénzérmével is megajándékozta.

A század vége felé már mindez emlék. Az 1890-es évtizedben a történelmi Magyarországon ezrek csatlakoztak a hívők táborához. Meyerék képesek lettek másokat is támogatni. Így tettek két fiatal magyar hívővel, Udvarnoki Andrással és Balogh Lajossal, akiket Hamburgba küldtek az első európai teológiai szemináriumba. Egy évre felhívták őket magukhoz Pestre, hogy próbálkozzanak ők is a bibliaterjesztéssel, tanulják meg a német nyelvet, mielőtt elutaznának Hamburgba. Meyer fogadott melléjük német nyelvoktatót, egy szabónál új öltönyt rendelt nekik, és megismertette őket németországi neves kapcsolataival, prédikátorokkal, mecénásokkal, akik tanulmányi idejük alatt Németországban is készek voltak a támogatásukra. Igazán gondos és nagylelkű támogatójuk volt a „fiataloknak”, ahogy az akkori kétnyelvű magyar hívők között őket elnevezték.[3]

Michelson Matild (1829–1898), Meyer Henrik első felesége egy Litvániában élő német családban született,[4] édesapja tanító volt. Előbb vagyonos ember, de anyagilag tönkrement, Matild leánya 12 éves korában egy nagybátyja nemesi birtokán élt. 16-17 éves korában Szentpétervárra került és Lieven hercegnő kulcsárnője lett. Már fiatalon hallhatott a Megváltóról, mert egyik felmenője herrnhuti hívő volt. Odesszában húgai révén ismerkedett meg Meyer Henrikkel.[5]

Korabeli gyakorlat szerint anyakönyvezték a hitvalló keresztség kiszolgáltatóját, helyszínét és idejét is: Michelson Matild bemerítkezett (baptizált) Odesszában 1870. június 6-án J. Pritzkau, Meyer hamburgi tartózkodása óta barátja által, akivel együtt utazott az előző években Németországból Oroszországba.[6]

Meyerné halála hirtelen jött Budapesten. Amikor ennek közeledését érezte, rendkívül sajátos módon a férje sorsára gondolt, és meghagyta neki, hogy vegye feleségül Poelzig Annát[7] (kiejtése: pölcih), majd 1898. augusztus 9-én elhunyt. Temetésénél a bácskai német prédikátor, Julius Peter hirdette Isten igéjét. Jelen voltak Gromen János, Bodoky Lajos, Wiegand Ágoston és Gerwich György igehirdetők. A sír a Fiumei úti temetőben közel volt Kossuth Lajos sírjához.

Azokban az években fordulat és új korszak következett Meyer Henrik életében, amire nem jellemző a külföldi alapítók, a missziómunkások megbecsülése. A kor szemléletével párhuzamosan azt az embert, aki Magyarországon élt és német volt, elnyomónak tartották, meggyanúsították, hogy a prédikálás csak álca, és a nemzet ellenségének tekintették. Ezt sugallta a parlament, a belpolitika, valamennyi napilap, és ezzel meglehetősen összehangolódtak a misszió fiatal hajtásai is. Meyer és Kornya Mihály 1894-től az ország keleti tájain viták és bírálatok kereszttüzébe került és fokozatosan elszigetelődött. Ez mégsem fajult válsággá, ahogy elhúzódó, sőt máig tartó válságról beszélnek egyes más felekezetű, elismert egyháztörténészek, hiszen országosan töretlenül fejlődött a közösség, és jelentős országrészeken nem sokat tudtak a „válságról”.[8]

Poelzig Anna 13 évvel volt fiatalabb, mint a férje, éppen annyival, amennyivel Meyer első felesége idősebb volt tőle. Tanítónő, majd ápolónő volt. Későbbi férje, Meyer Henrik baptizálta, és a Wesselényi utcai új imaházban kötöttek házasságot 1899-ben. Poelzig Anna már nem ismerte meg a nyomort, bár a bonyodalmak a legszélesebb fronton tették bírálat tárgyává a napjaikat. A brit baptista világszövetség döntése alapján a vitás fő kérdésekben Meyernek adtak igazat (állami elismerés), az amerikai németek szövetsége viszont tanácsolta Meyeréknek, hogy hagyják el Magyarországot, és térjenek vissza Németországba. 1910 és 1915 körül ez megtörtént, Meyert a legjobb gyülekezetek hívták meg, de ő annyira kötődött az ottani tartózkodása alatt az erdélyi és magyarországi gyülekezetekhez, hogy időskorában második feleségével visszatért 1915 karácsonyán hazánkba. Nem az általa alapított Wesselényi utcai gyülekezetbe, hanem Újpestre jöttek, ahol elfogadták őket és föl is kérték rövidebb felszólalásra. Igyekezett minden kihívást elkerülni. Bár sokszor jártak a feleségével a Szilágyságban. Szerette a magyar népet, akik között Krisztust prédikálta. Földi maradványai itt pihennek a Kerepesi úti temető után immár végleges helyen, Budafokon.

1915 után Isten Kornyának még két évet adott, Meyernek sem sokkal többet, ő 1919. március 4-én hunyt el. A halálozás hivatalos iratai feltüntették máig gyógyíthatatlan, súlyos betegségét: gyomorrák. Budai lakásuk macskaköves útját a hatóság szalmával behintette, hogy a kocsizörgés ne zavarja a beteg nyugalmát.[9] Meyer Henrik életművét más európai baptista folyóiratokban is terjedelmesen méltatták.

Az idén, Meyer halála centenáriumán a Wesselényi utcai gyülekezetben Budapesten is tartottak a száz éve elhunyt Meyer Henrikről méltatást. Különleges szerepét már nem vitatja el tőle senki Magyarországon. Az önkéntes vállalkozást, hogy fiatal gyermekeket neveltek, példás tettnek tarthatjuk, és erről ezeken az oldalakon elsőként emlékezhetünk meg.

Arról is szóval informáltak, hogy Meyer Henrik második házassága után az igehirdetőt élete utolsó éveiben Poelzig Anna gyakran elkísérte a szilágysági gyülekezetekbe, és magyarra fordította igehirdetéseit. Vajon mennyire volt erre képes két nyelv ismerete alapján, erre Budapesten a két el nem ismert gyülekezetben (a Wesselényi és a József utcában) senki sem tudott felelni. Viszont volt egy férfi, aki Kiskőrösön lakott, idővel maga is presbiterként végzett szolgálatokat, ő ezt a tájékoztatást megerősítette.[10]

Nem sokszor emlegettük, hogy Meyer Henrik és felesége önkéntes nevelőként előbb Kornya Mihály három leányának, majd két fiúnak a nevelését vállalta. A következőkben kiegészíteném két hazai diplomás, egy „török kisfiú” támogatásáról és egy soltvadkerti orvosról szóló ismereteinket.[11]

Gselmann János[12] soltvadkerti orvost előbb Meyer Henrik, majd özvegye, Poelzig Anna segítette az orvosi diploma megszerzéséhez. Úgy is emlegették őt, mint „Meyer Henrikné fiát”. Az egyetemen a sikeres orvosi vizsgák után diplomát kapott. Bár nem lett a gyülekezet tagja, a kiskőrösi szeretetház lakóit kezelte a két világháború közötti években teljesen ingyen, és ezzel figyelmünket és elismerésünket vívta ki. Sajnos a közösséghez kevés szállal kötődött. Azt a személyt viszont, aki érte áldozatot vállalt, és akkor oly ritka áldozatot hozott, nagy tisztelet illeti.

Meyerék budai lakásában az özvegy kölcsönkönyvtárat tartott fenn, hogy a közösség ifjúsága olvasson szent irodalmat (ahogy akkor nevezték), és ne csak a szekularizált irodalmat ismerje, vagy még rosszabb esetben kitegyék fogékony lelküket az otromba rágalmazásoknak, ami szellemileg megfertőzné őket.

Az első világháború vége hazánkra nyomort, zűrzavart, kilátástalanságot hozott. Dühöngött a járvány (spanyolnátha), a lakosság papírruhákban járt. A tuberkulózis tömegesen szedte áldozatait. A lakosság sorait a nélkülözés és a betegségek tizedelték. Valamennyi európai állam közül a megcsonkított hazánkban volt a legtöbb tüdőbeteg. Budapesten nagyon kevés túlsúlyos embert lehetett látni. A lakosság átlagos életkora 30 év körül ingadozott. Rengetegen lettek öngyilkosok. A rendőrség életvédelmi osztályt szervezett. Jó ideig baptista emberek álltak a szolgálatukban. (Például „Róbert bácsi”, aki vagyonát nem gyarapította, hanem jót tett, vallását tekintve nem volt a hitközségünkben, de igen sok baptista vezetővel állt kapcsolatban.) 1919 után politikai foglyokat segít, ingyenkonyhát tart fenn, mégis rágalmazták, végül rendőri utasítással kitiltották Magyarországról a Messiás-hívő zsidót. Feinsilber Róbert (1865–1957) Bécsben mélyszegénységben élt, és elmegyógyintézetbe zárva halt meg 92 éves korában. Az emberek hajlamosak arra, hogy jótevőiket ne ismerjék el, sőt még rágalmazzák is őket.

Eghia Hovhanessian (1885–1948. augusztus 15.)

A Nap utcai gyülekezet épületének egy hírneves zugában (Spurgeon-terem) a múlt század hatvanas éveiben a Történelmi Bizottság berendezett egy emlékgyűjteményt, amelyben a helyi lelkipásztor, dr. Somogyi Imre és fia, Barnabás saját anyagának és még a Meyer Henriktől származó, dr. Haraszti Sándor által őrzött nevezetes iratok alapszintű rendezésére kérték fel Szebeni Olivér rákoshegyi lelkészt. Ő katalogizálta a teljes dokumentációt. Itt helyezték el Meyer Henrik naplóit, levelezését, az ország valamennyi missziótörténelmi jellegű iratanyagát, többek között Meyer 731 levelét, amelyeket 1910 után, németországi tartózkodása idején Magyarországról, főként Erdélyből kapott, illetve Németországból írt. A levéltár 1972 után előbb helyben jutott méltatlan sorsra, majd átköltöztették az új központi épületbe, a Benczúr u. 31. alá.[13] Meyer naplóit is magyarra fordították, ami 800 oldal terjedelmű volt. Ám ez a két tétel csekély hányada volt Meyer teljes írásbeli hagyatékának, amit dr. Haraszti kitelepülése előtt Szabadi F. Gusztávval rendszeresen gondoztatott.

A 15 kötetes Magyar katolikus lexikon közli dr. Eghia Hovhannesian (így!) születési helyét és idejét: Isztanbul, 1885. ápr. 2. Isztambul még Európa területén épült, a „kis török fiú” már a családi neve után megállapíthatóan örmény. Ki tudja, hogyan hagyta el Örményországot, valószínűen a szüleivel. Akkor volt 16 éves, serdülő, fiatal. Ha mindez igaz, nem lett volna szükség nevelőszülőre, viszont lehetséges, hogy alapiskoláit Bulgáriában végezte. Csakhogy miért ment érte Törökországba Meyer Henrik? Más dolog sem stimmel, ha valóban azok lennének az életrajzi adatai.

Meyer budapesti II. anyakönyve szerint 1901. május 12-én Meyer baptizálta Eghia Hovhanessiant.[14] Található volt Meyer iratai között egy útlevél az ő nevére kiállítva a török követség pecsétjével. Nyilvánvalóan az örmények zaklatása hírével a budapesti baptista prédikátor segítő szándékkal Isztambulba utazott, választása egy ismeretlen fiúra esett, elhozta magához Budapestre, fölnevelte, majd a halála után özvegye támogatásával jogi tanulmányokat végezhetett. Van még két levele, amit Németországból, Blankenburgból küldött.[15] Meyer a levelei között külön dossziéban őrizte ezeket a leveleket, ahogy az idős emberek a gyermekeik késői levelét szokták.[16] A Békehírnökben 1912-ben pedig ezt olvashatjuk róla: Meyer nevelt fia, 5 ifjú védőügyvédje. A lap elismerő szavakat írt róla.[17]

Mindezekről csak annyit tud a Magyar katolikus lexikon, hogy 1901-ben a német protestáns misszióval kapcsolatba lépett.[18] A beatenbergi Aliansz-otthon és a budapesti német baptista gyülekezet rendszeres látogatása éppen elintézhető ennyivel. Ez a forrás említést sem tesz a kapcsolatáról a baptistákkal.

Örmények Magyarországon

Létezik egy örmény katolikus egyház, ami semmiként nem iszlám. Még a Római Birodalom bukása előtt egy évszázaddal szerveződött az örmény katolikus vallás, élén a pátriárkával. Közel egy évszázaddal előzte meg a pápai intézmény kialakulását. Híveinek tábora kilencmilliós tömegűre fejlődött a Közel-Keleten. Több államban éltek a közelmúltig. Vallásosságuk fókuszában áll a római katolikus Mária-kultuszhoz és a szentek tiszteletéhez való hasonlóság, és az orosz ortodoxokhoz hasonlít az egyházi szervezetük. Viszont az örmény egyház régebbi. A 10. században – amikor a magyarság a Kárpát-medencébe érkezett – Naregi Szent Gergely megírta bölcs mondásait és nagyon naiv csodatörténeteit (a sült galamb megelevenedett a tányéron és visszaszállt a galambdúcba). Mindez nagyon különbözik attól, amit akár egy „igaz hitű”, akár egy európai mai protestáns elfogad. Érthető tehát, hogy hazánk egyetlen teológiai intézetében eddig nem kapott helyet a teológiai fejlődés történetei között az örmény kereszténység ismertetése.

Örményország népe, bölcsessége és ravaszsága közismert volt az egykori Szovjetunióban, ahol a „jereváni rádió” fondorlatos hírmagyarázatait gyakran ismertették. Az örmény katolikusoknak csak egy kisebb részük tartozott Törökország uralma alá, a többség szovjet és iraki állampolgár volt.

Úgy tűnik, hogy nem szakadt meg Hovhanessian ügyvéd és eredeti vallása között a szellemi kapcsolat, mivel az ügyvéd a Baptisták Árvaházának ügyét támogatta, de 1912-ben már nem baptistaként. Meyer Henrik életének egyik jellemzője volt – amiről kellőképpen eddig soha nem tettünk említést – a gyermekek iránti szeretete.

Attól függően, hogy hol húzzuk meg Európa határait, az 5600 m magasságot meghaladó Elbruszon, a két nagy víz, a Fekete-tenger és a Kaszpi-tenger közötti óriási hegylánc gerincén található a Kaukázus és Európa legmagasabb csúcsa. Nagy-Arméniához tartozik. A világhírű lelet, Noé bárkájának megkövesedett maradványai viszont jóval délebbre, az Ararát hegyén találhatók. Még a török kormány is elismerte, hogy a lelet azonos a bibliai szövegben olvasható különleges hajóval, Noé bárkájával, de a marxisták és a liberálisok ezt körömszakadtukig tagadják. Ezzel szemben nem egy felekezethez hozott a történelem előtti korból megdönthetetlen bizonyítékot a feltárás, hanem az Ó- és az Újszövetség valamennyi hívőjének.

Az örmény népet sorolhatjuk a világ legősibb és legtöbbet szenvedő népei közé éppen úgy, mint azokat, akik feltűnően sok történelmi és tudományosan bizonyított részlet figyelembevételével hozzánk, a magyarsághoz is közel állnak. A szakadatlan zaklatások elől Apafi Mihály fejedelemsége idején kerültek Erdélybe örmények.[19] A két nép, a magyar és örmény között a „rokonságot” vallási, etnográfiai tekintetben értem. Ez is oka lehet annak, hogy az örmény menekülteket hazánkban, Erdélyben és a Partiumban ma is meg lehet találni. Letelepültek és megnyugodtak nálunk, itt nem érte őket bántódás, üldözés. Békességben felnevelhették gyermekeiket, családjukat biztonságban tudhatták. Sorsukat, áldozataikat figyelemmel kísérte a magyar baptista közösség, amint a 19. század végi sajtónk erről adalékokkal szolgál.[20]

Jelenleg az Open Doors[21] című folyóirat statisztikai adatok alapján állítja, hogy a világ 50 államában naponta több-kevesebb intenzitással üldöznek keresztényeket a hitükért. Franciaországban eddig ezernél több templomot támadtak meg. Átlagosan számítva naponta 411 keresztényt gyilkolnak le az említett államokban, legtöbb helyen muszlim szélsőségesek. Az európai bevándorlás kapujának jelenleg Spanyolországot tekinthetjük, ahol az idén a tavalyikhoz képest most tízszeres a bevándorlók száma. Munkát nem vállalnak, a jól táplált fiatal férfiak száma túlnyomó többségű, csoportokban járnak, költik a pénzt, a lakosság sérelmeit velük szemben nem hangsúlyozzák, viszont Európa felelősei hirdetik: a bevándorlás nem veszély, már nem is okoz gondot. Aki ezt másként gondolja, az „neonáci”, „fasiszta”, „rasszista” stb. Úgy Spanyolországban, mint a többi nyugat-európai államban, beleértve Olaszországot is, a bevándorlók mindössze 20%-a vállal munkát, még annyi sem jár el a befogadó ország iskoláiba, és ügyet sem vetnek azoknak az államoknak a törvényeire. Az erőszakos bűncselekmények, rablások, betörések, szexuális brutalitások száma minden egyes államban a korábbi időkben tapasztalt számok többszörösére hágott. Egyáltalán nem alaptalan „riogatás” azoknak a köröknek a figyelmeztető szava, amelyek a befogadás korlátozásáról szólnak.

Abban az évszázadban, amikor a Habsburg Monarchia és a török kormány között javuló volt a kapcsolat és a kereskedelem, a hazai baptista misszió áldozatos hozzájárulással igyekezett a hitükért zaklatott emberek befogadására, ami például a cukrászipart lendítette föl Magyarországon. Előbb vásári vándoriparosok, később megtelepült és alkalmazkodó emberek rétegét alkották kisebb-nagyobb településeken és elsősorban a fővárosban. Mindnyájan megtanultak magyarul, nyelvünkben meghonosodtak a beilleszkedést tanúsító szavak, mint például a „törökméz”.

Meyer Henrik és neje mint nevelőszülők

Az idős Meyer és neje szerette a gyermekeket. Meyer az aktív éveiben mindenfelé megszervezte az új, frissen alakuló gyülekezetekben a vasárnapi iskolát. Két kisebb füzetet írt, egyiket az Efezusi levélről (Gedanken über den Epheserbrief), másikat a vasárnapi iskoláról (Gedanken über der Sontagschule).[22]

Meyer Henrik már az első felesége életében arra az elhatározásra jutott, hogy gyermektelenségük magánosságát nehéz sorsú gyermekek nevelésével oldják fel. Meyer Henrik legjobb munkatársa, a nagyszalontai Kornya Mihály (1844–1917), aki rendkívül szorgalmas és áldozatos ember volt, maga is özvegyen kétszer házasodott, népes családja gondokkal küzdött, ezért három leányát Pestre küldte és Meyerékre bízta, egyúttal azért is, hogy tanuljanak németül, hiszen a Habsburgok birodalmában nyelvismeret nélkül eleve az élet kilátásai nem sok jóval kecsegtettek. 1890-től tehát három Kornya-lány került Meyerék gondozásába.[23]

Meyer Henrik életének részletes ismertetésével foglalkozik az önéletrajz utolsó, talán befejezetlen lapjain az első felesége méltatásával és Kornya Mihály lányainak sorsával. Az egyik leány, Júlia 1905. július 17-én elhunyt.[24] Erzsébet és Sára maradtak Meyeréknél. 1908-ban, amikor Berlinben az európai baptisták alakuló gyűlésüket tartották, Balogh Lajos magyarországi beszámolója egyik mondatában utalt az alapító első prédikátor, Meyer Henrik családi életére, aki talán jelen lehetett a nevezetes alkalommal.[25] A gyülekezetekben vagy a Wesselényi utcában a világháború vége felé bárhol megjelent a magas, ünnepélyesen öltözött, méltóságteljes „úriember”, Meyer Henrik, a kikeményített, fehér kézelőjén és csuklóján a zörgő aranygombok örömöt okoztak a gyermekeknek, ha kezet rázhattak vele.[26]

Eghia Hovhanessian élete történetének még nincs vége. Heckmann Margit diakonissza testvér a Baptisták Árvaházában volt árvaanya. Az eseményekről naplót írt, egyik gépelt, bekötött példányába feljegyzést tett dr. Eghia Hovhanessianról: „nem baptista”, de segíti az árvaházunk ügyét.[27]

Más kortársak szóbeli tájékoztatása révén tudjuk, hogy a budai árvaház épületének közvetlen szomszédságában volt egy vendéglő, ami hangoskodásaival nagyon zavarta az árvaház lakóit, gyermekeket és felnőtteket. Kimerültek a békés eszközök, és bírósághoz fordultak. Az árvaházra nézve kedvező döntés hátterében valószínűleg az örmény származású ügyvéd támogatása állt.

Dr. Hovhanessian ügyvédről két további, nem baptista forrásból megtudható, hogy 1928–1940 között ő volt a Gödöllői Hírlap tulajdonosa és főszerkesztője. A ma is megjelenő Gödöllői Szolgálat helyi folyóiratban bukkant föl a dúsgazdag ügyvédről egy alapos leírás.[28] Akkor Hovhanessian armenológus, aki irodalmi részleteket publikál az örmény nép drámai sorsáról. A helyi premontrei rend iratanyagával foglalkozik, ismer egy sereg nyelvet, fordít. Szálas termetű, kellemes megjelenésű fiatal férfinek tüntetik fel a képek. Jelen volt 1933-ban a gödöllői cserkész dzsemborin.

A Magyar katolikus lexikon H betűs kötetében néhány sorban ismertetik a gödöllői virilistát. Közlik, hogy születési éve 1875, továbbá 1901-ben „egy német protestáns misszió” által került Magyarországra. Ha valóban akkor született, miért beszélnek róla úgy, hogy még „kisfiú”? Annyi mindent kiderített róla a lexikon tudósgárdája, vajon miért nem írta le a baptista voltát, az Aliansz szimpatizálását? Ügyvédi tevékenységének miért csak a premontrei rend jogtanácsosi tisztségét említik? A későbbi G. Merva Mária-tanulmány képei nem egy ötvenes embert mutatnak be. Meyer Törökországból hozta el, pedig hozhatta volna Bulgáriából is.

Fájdalom, a házait, birtokát 1948-ban elkobozták. A prejudikált bírói döntés alapján öt évre ítélték. A kőbányai gyűjtőfogházba került, és szívszélhűdésben meghalt augusztus 15-én. Akkoriban valamennyi börtön, kihallgatószoba, rendőrségi épület agyonkínzott vádlottjai a hivatalos jelentések szerint általában szívszélhűdésben haltak meg.

Isten nem kötelező hitoktatással, súlyos büntetés kilátásba helyezésével vagy a hatalom más kényszerítő intézkedésével ismertette meg a bibliai igazságokat, hanem egyszerűen, „egykönyves” laikusok által – ha ezt helyesen vonatkoztatjuk a Szentírásra. Valóban úgy, ahogy Pál apostol írja az 1Kor 1,26–27-ben: „nem sokan vannak köztetek, akik emberi megítélés szerint bölcsek, hatalmasok vagy előkelők... azokat választotta ki az Isten, akik a világ szemében... lenézettek…”

Ma ezen a téren új helyzet állt elő, de mindez nem változtatja meg a tényt, hogy nagyon egyszerű embereket használt eszközül az elmúlt idők csodálatos ébredéseihez.

1. Meyer Henrik önéletrajza. A német eredeti kézirat magyarra fordítója Fejér Gyula, aki a szerző és apósa, Szabadi F. Gusztáv közreműködésével készítette el a fordítást, amihez Szebeni Olivér betűsoros mutatót készített. Terjedelme 93 oldal.

2. Meyer Henrik I. anyakönyvének tételei szerint 1874. december 24-én volt az esemény a Lukács fürdőben. Meyer „regiszternek” nevezte az anyakönyvet.

3. Rápai György Gyula: A magyarországi baptista gyülekezetek története a szabadságharcot megelőző időktől, 1846-tól 1879-ig. Kézirat, 1933. Másolatban saját kéziratgyűjteményben. Ebben lista „az igazi úttörőkről”. Beismerés, hogy több dologban a „fiatalok” mellett kötelezte el magát.

4. Meyer Henrik I. anyakönyve, 6. tétel.

5. Meyer önéletrajza, 26., 89. old.

6. Meyer I. anyakönyve, 6. tétel.

7. Meyer önéletrajza, 93. old.

8. Szebeni Olivér: A Kiskunság hívői (Budapest: Szerző, 2019). Seres Sámuel képe, anyakönyve, 39. old. Egy bemerítés képe a Ferenc-csatornában, 43. old.

9. Kortársak szóbeli közlése.

10. Horváth Márton (1904–1996) kisújszállási születésű presbiter szóbeli közlése.

11. Az idézőjelek között az a kifejezés áll, ahogy a környezetében élő magyar hívők nevezték az ország akkori kisebbségéhez, az örményekhez tartozó gyermeket.

12. Szebeni Olivér: Soltvadkert és környéki baptista gyülekezetek történelme. Kézirat, 79. old.

13. Itt van most a Magyarországi Baptista Egyház Levéltára.

14. II. anyakönyv, 76 old., 860. tétel. Az anyakönyvi bejegyzés másolata szerint ez áll ezen a helyen: „Törökországban született”. Felvételt nyert a hite alapján, és a „budapesti német gyülekezet tagjává lett”, ez feltételezhetően a Wesselényi utcai gyülekezet.

15. Blankenburg az Evangéliumi Világszövetség (Aliansz) németországi központja.

16. Meyer leveleinek katalogizált rendjében 198. és 199. alatt.

17. Békehírnök, 1912. évf. 292. old.

18. Gaálné dr. Merva Mária tanulmánya a Gödöllői Szolgálat című helytörténeti lapban. „Írók és múzsák Gödöllőn” sorozatában említi a német missziót, ami inkább az Alianszra vonatkozik, mint a baptistákra.

19. Maria Krisztinkovich kézirata Szebeni Olivérnek 1996. I. félévben, 59. feljegyzés.

20. Az Igazság Tanúja, 1896. évf. 14. (november 15-i) sz., „Malek testvér november 2-án előadta az örmény keresztyének sanyarú helyzetét a törökök miatt”. Megsegítésükre a lap olvasói gyűjtést rendeztek. A december 15-i számból erről értesülhetünk a 4. oldalon.

21. A lap 1951 óta közöl riportokat, felvilágosító irodalmat, statisztikai adatok alapján készít térképeket azokról az államokról, ahol a keresztényeket üldözik. A wetzlari intézmény lapjának évfolyamait 2011 óta rendszeresen követem és rendszeresen olvasom, a térképet a föld államainak magatartásáról 2012-ben adták először közre.

22. Német kéziratai megtalálhatók a volt Nap utcai gyűjteményben.

23. Uo.

24. Fuxa Sándorné Kornya Erzsébet tájékoztatása, Békehírnök, 1905. évf. 200–201. old.

25. F. W. Simoleit: Offizieller Bericht... 1908, 223. old. Balogh Lajos beszámolója.

26. Néhai Lehoczky József Wesselényi utcai elöljárósági tag gyermekkori emléke az első magyar prédikátorról.

27. Heckmann Margit árvaházi naplója, 72. old.

28. Gaálné dr. Merva Mária tollából tanulmány dr. Eghia Hovhanessianról. Gödöllői Szolgálat, 2009. évf., február 18-i sz., 8. old.

„Összekapcsolta a bibliaterjesztést a baptista evangelizációval.”

„Nem sokszor emlegettük, hogy Meyer Henrik és felesége önkéntes nevelőként előbb Kornya Mihály három leányának, majd két fiúnak a nevelését vállalta.”

„A rendőrség életvédelmi osztályt szervezett. Jó ideig baptista emberek álltak a szolgálatukban.”

„Örményország népe, bölcsessége és ravaszsága közismert volt az egykori Szovjetunióban.”

„Meyer Henrik már az első felesége életében arra az elhatározásra jutott, hogy gyermektelenségük magánosságát nehéz sorsú gyermekek nevelésével oldják fel.”

„Isten nem kötelező hitoktatással, súlyos büntetés kilátásba helyezésével vagy a hatalom más kényszerítő intézkedésével ismertette meg a bibliai igazságokat, hanem egyszerűen, „egykönyves” laikusok által.”

Meyer Henrik és Poelzig Anna közös sírja

Dr. Mészáros Kálmán

Teológiai hallgatók tanulmányútja Lengyelországban

Krakkó, Auschwitz, Birkenau

A Baptista Teológiai Akadémia (BTA) 45 diákja két tanár – Marton Zsolt és dr. Mészáros Kálmán – kíséretében tanulmányúton járt 2019. augusztus 16–17-én Lengyelországban, Krakkó városában, valamint Auschwitz és Birkenau koncentrációs lágerében.

A tanulmányút szervezője Kissné Balázs Barbara BTA-hallgató, aki férjével, Kiss Kálmánnal Az Élet Menete Alapítvány vezető önkénteseiként szereztek tudást és gyakorlatot az auschwitzi utak szervezésében és csoportok vezetésében. A BTA tanulmányútja során is ketten végezték a csoportvezetést.

A látogatás Krakkó történelmi zsidó negyedében kezdődött, majd a hajdani gettóban folytatódott. Fölkerestük Oskar Schindler gyárát, ahonnan a tulajdonos igyekezett megmenteni halálra ítélt zsidó honfitársait.

Néhány ősi zsinagógába is benéztünk, és csendes imában emlékeztünk az innen méltatlanul elhurcolt és megsemmisített embertársainkra. Történetüket a Schindler listája című nagyszerű, világszerte ismert filmalkotás őrizte meg.

Auschwitz és a szomszédos Birkenau ma Lengyelországhoz tartozik. Ezeket a településeket a második világháború idején a német nemzetiszocialista hadsereg elfoglalta, és koncentrációs „munkatáborokat” hoztak létre bennük. Később ezek a megsemmisítő lágerek a „világ legnagyobb temetője” szomorú megnevezést kapták. Mondhatnánk azt is, hogy Auschwitz az „Istent és törvényeit megtagadó tömeggyilkos nemzetiszocialista eszmerendszer tragikus végállomásaként” vonult be az emberiség közemlékezetébe.

Szinte a pokol kapujában éreztük magunkat, amikor az auschwitzi megsemmisítő tábor bejáratához érkeztünk. A kapu fölötti felirat ezzel az ördögi hazugsággal köszöntött bennünket: Arbeit macht frei – A munka szabaddá tesz.

Az auschwitzi és birkenaui tábor valaha az Osztrák–Magyar Monarchia katonai kaszárnyája volt. A több tízezer főt befogadó laktanyát és a hozzá tartozó birkenaui, lóistállóknak használt fabarakkjait a német nemzetiszocialisták 1940-ben elfoglalták, megsemmisítő táborrá alakították át és 1945-ig alkalmazták.

Az auschwitzi „munkatáborba” Európa minden országából érkeztek halálra ítélt foglyok. Ebben a haláltáborban szenvedett mártírhalált 1.470.000 többségében zsidó sorstársával együtt Maximilian Kolbe katolikus lelkipásztor is, aki önként vállalta a méltatlan halált egy sokgyermekes halálraítélt helyett. Emlékét márványtábla őrzi cellájának padlózatán.

A legdöbbenetesebb adat szerint 430.000 magyar zsidó, cigány, homoszexuális, kisebbségi üldözött keresztény honfitársunk lett deportálva 1944. május–július között a német nemzetiszocialisták (nácik) által megszállt Magyarországról. Kevés kivétellel mind odavesztek az auschwitz–birkenaui haláltáborban.

Az auschwitz-birkenaui semmibe érkező vasúti pályáján egy otthagyott marhavagon árválkodik. Oldalán olvastam többek között ezt az angol nyelvű feliratot: „1944 tavaszán és nyarán ehhez a marhavagonhoz hasonló, emberekkel telezsúfolt vasúti kocsikban mintegy 100 alkalommal indított szerelvénnyel több mint 400.000 zsidó férfit, nőt és gyermeket deportáltak Magyarországról. A vonat utasait a megérkezés után azonnal megsemmisítették a gázkamrákban.”

Utólag döbbenetes fényképek kerültek elő a nácik sok-sok rémtettéről. Az egyik ilyen dokumentum szerint a vonatról leszállított áldozatokat az út menti erdőben teljesen levetkőztették azzal a félrevezető paranccsal, hogy először a fürdőbe kell menniük. Ott azonban elgázosítás várt rájuk. Sok esetben a krematóriumok „túlterheltsége” miatt már a megsemmisítő tábor egyik távol eső pontján, szabadtéren is égették a gázkamrákban elpusztított áldozatok holttestét.

A holokauszt magyar áldozatai számára átalakított 18-as számú laktanya épületében a hazánkból deportált zsidó honfitársainknak állítottak emléket. Itt olvastam fontos információkat többek között a magyar keresztény egyházak akkori képviselőinek a holokauszt kihívásával kapcsolatos reakciójáról:

„Bár a keresztény egyházak legfelsőbb szinten nyilvánosan nem tiltakoztak az 1944-es események ellen, a klérus egyes magas rangú képviselői, például Márton Áron gyulafehérvári, Apor Vilmos győri vagy Hamvas Endre csanádi püspök bátran felemelték szavukat az üldöztetés ellen. A nyilas hatalomátvétel után az egyházi embermentés komoly méreteket öltött. A katolikus kolostorok és rendházak lakói, a protestáns diákszövetség tagjai, illetve más egyházi személyek, például a református Bereczky Albert vagy az evangélikus Remete László rendkívüli bátorságról és találékonyságról tettek tanúbizonyságot az üldözöttek bújtatása és mentése során. A protestáns Jó Pásztor Bizottság vezető munkatársa, az evangélikus Sztehlo Gábor a Nemzetközi Vöröskereszttel együttműködve több mint 1500 zsidó gyermeket és árvát mentett meg. Többen, például Kálló Ferenc katolikus tábori esperes vagy Salkaházi Sára, a Szociális Testvérek Társaságának tagja az életükkel fizettek bátorságukért, a nyilasok kivégezték őket.”

Személyes archívumomban kutatva éppen most került kezembe az a kép, amely szerint Billy Graham világszerte ismert, baptista elkötelezettségű evangélista 1978-ban Lengyelországban tett látogatása alkalmával emlékezett meg Auschwitzban a „halálfal” előtt arról a 20.000 névtelen mártírról, akiket itt lőttek agyon a német nemzetiszocialisták 1940–1945 között.

A múzeumban kiállított tárgyak, képek, térképek között megdöbbentő adatok és információk olvashatók. Ezek között látható például a szövetségesek (Anglia–USA) felderítői által 1944. május 31-én készített légi felvételek a birkenaui megsemmisítő táborról, amelyek teljes pontossággal és hitelt érdemlően bemutatják ennek a fogolytábornak a létezését.

A szövetségesek tehát ekkor már egészen bizonyosan tudták, hogy mi folyik ebben a lágerben, mégsem tettek semmit (!). Máig érthetetlen az a rejtély, hogy miért nem tették a világsajtó számára közhírré ezt a gyalázatot, és miért nem robbantották föl például az Auschwitz–Birkenauba vezető vasútvonalakat.

A történelmi tényekhez hozzátartozik az a tény is, hogy amikor 1944. március 19-én német megszállás alá került Magyarország, ezzel az ország önálló jogállamisága is megszűnt. Az államigazgatás kulcsfontosságú minisztériumait és hivatalait a fasiszta német hadvezetés és a velük kollaboráló nyilas nemzetiszocialista pártvezetés vette át.

Az ország lakossága az évek óta tartó világháború rettenetében bénult rezignáltságában szemlélte a szinte követhetetlen eseményeket. A Gestapo és a velük együttműködő nemzetiszocialista államrendőrség rémtetteitől megfélemlített egyszerű magyar lakosság sorai közül kevesen mertek szólni és kiállni a nyilvánvaló gaztettekkel szemben.

A magyar államvezetés sajnos nagyon későn reagált a fajgyűlölő nácik egyre nyilvánvalóbb gaztetteire. Horthy Miklós, Magyarország akkori korlátozott jogkörű kormányzója, miután hivatalosan is tudomást szerzett arról, hogy az országot megszálló német nemzetiszocialisták és a velük kollaboráló magyar nyilasok hova szállítják a vidéki zsidóságot és más kisebbséghez tartozó deportáltakat, 1944. július 9-én azonnali hatállyal – még a háborúból való kiugrás kockázatával és szándékával is – leállíttatta a további deportálásokat.

Az úton lévő szerelvényeket azonban már képtelen volt megállítani és visszafordítani. A több mint 200.000-es budapesti zsidóság azonban – egyelőre – megmenekült a teljes genocídiumtól. Talán éppen emiatt nem ítélték el Nürnbergben háborús bűnösként Horthy Miklóst a háború végén.

Marton Zsolt tanártársam fogalmazta meg a tanulmányút záróstációjánál: „Mindig megrázó élmény Birkenauban a magyar rámpa végénél felolvasni a gyászolók kádisát héberül és magyarul.” Valóban így van. Sokan törölték a könnyüket megismerve az istentelen és embertelen diktatúra sok-sok ártatlan áldozatának temetőjévé vált „végállomás” tragikus történetét.

Én ezt a zsoltárt idéztem: „De én mindig veled leszek, mert te fogod jobb kezemet. Tanácsoddal vezetsz engem, és végül dicsőségedbe fogadsz. Nincs senkim rajtad kívül a mennyben, a földön sem gyönyörködöm másban. Ha elenyészik is testem és szívem, szívemnek kősziklája és örökségem te maradsz, Istenem, örökké!” (Zsolt 73,23–26)

Az úton hazafelé számtalan kérdés merült föl a tanulmányút résztvevőiben: „Miért engedte ezt meg Isten? Hol volt Isten, amikor mindez történt? Mi lehetett Isten célja mindezzel?” Ilyen és ehhez hasonló gondolatok fogalmazódtak meg a beszélgetések során.

Sajnos nem először került Isten népe hasonló helyzetbe a történelme során. Mint ahogy korábbi történelmi korszakokban, így most is egyedül Isten igéje nyújthat választ és reménykeltő üzenetet a jövőre vonatkozóan.

Eközben idéztük föl Ezékiel látomását, aki egy hatalmas, élettelen csontmezőt látva különleges próféciát kapott Istentől: „Emberfia! Ez a sok csont Izrael egész háza, amely most ezt mondja: Elszáradtak a csontjaink, és elveszett a reménységünk, végünk van. Azért prófétálj, és ezt mondd nekik: Így szól az én Uram, az Úr: Én felnyitom sírjaitokat, és kihozlak sírjaitokból, én népem, és beviszlek benneteket Izrael földjére. Akkor megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, amikor felnyitom sírjaitokat, és kihozlak sírjaitokból, én népem! Lelkemet adom belétek, életre keltek, és letelepítelek benneteket a saját földeteken. Akkor megtudjátok, hogy én, az Úr, meg is teszem, amit megmondtam – így szól az Úr.”

Az utolsó szó ebben a kérdésben is Istené! Soli Deo gloria!

A BTA hallgatóit dr Mészáros Kálmán és Marton Zsolt tanárok kísérték el a tanulmányútra

„A legdöbbenetesebb adat szerint 430.000 magyar zsidó, cigány, homoszexuális, kisebbségi üldözött keresztény honfitársunk lett deportálva 1944. május–július között a német nemzetiszocialisták (nácik) által megszállt Magyarországról.”

A tanulmányút résztvevői az auschwitzi koncentrációstábor bejáratánál, ahol a kapu fölött ez a felirat fogadja az érkezőt ’Arbeit macht frei – A munka szabaddá tesz’.

Maximilian Kolbe katolikus lelkipásztor Auschwitz vértanúja

„A múzeumban kiállított tárgyak, képek, térképek között megdöbbentő adatok és információk olvashatók.”

A Budapestről indított eredeti magyar szerelvény egy vagonja Auschwitzban

Az auschwitzi fogjok kivégzésének színhelyén a ’Halálfal’ előtt sok ország képviselője, neves politikus és jeles egyházi személy – többek között Billy Graham – rótta le már kegyeletét az elmúlt évtizedekben

A Baptista Teológiai Akadémia tanulmányútjának egy csoportja az Auschwitz-Birkenau végállomás bejáratánál

„Sokan törölték a könnyüket megismerve az istentelen és embertelen diktatúra sok-sok ártatlan áldozatának temetőjévé vált „végállomás” tragikus történetét.”

Mindig megrázó élmény Birkenauban a magyar rámpa végénél felolvasni a gyászolók kádisát héberül és magyarul

A magyar áldozatok emléktáblája a világ legnagyobb temetőjében. Az emlékhelyen a különböző nemzetek képviselői is leróhatják kegyeletüket a névtelen hősök emléke előtt

A gyászima után mindenki elhelyezhetett egy fatáblácskát, rajta egy-egy vigaszt adó gondolattal, igeverssel

A lelkivezetés kézikönyve

Bevezetés a lelkivezetés elméletébe és gyakorlatába

Szerkesztette: Heikki Kotila

Luther, 2019, 248 oldal

A lelkivezetés kifejezést az utóbbi két évtizedben kezdték el használni a Finn Evangélikus Egyházban. Korábban többnyire csak katolikus, különösen is jezsuita körökben volt használatos. Talán ez volt az oka, hogy idegenkedtünk ettől a kifejezéstől, bár az egyéni lelki beszélgetéseket és a lelki élmények megosztását a finn kereszténység régtől fogva gyakorolta oly módon, melyet jogosan hívhatnánk lelkivezetésnek. Az elnevezés új, de a gyakorlat maga régi és ismerős.

Ez a könyv bemutatja, hogyan és honnan kerestek megfelelő és megvalósítható lelkivezetési formákat az elmúlt években. Ez a keresés folytatódik. Mikor a lelki életet útként, a lelkivezetést pedig útitársi kapcsolatként ábrázolják, magától értődően gondolhatjuk, hogy maga a lelkivezetés is úton van. Ebben a könyvben megállunk felmérni, hol tartunk Finnországban ebben a pillanatban, melyek azok a források, amelyekből a lelkivezetés ma merít. Hogyan jelenik meg Isten és ember találkozása a jelenlegi vallásos-kulturális helyzetünkben, támaszkodva arra a hagyományra, amely alapját képezi lelkiségünknek? Ebből a kérdésből kiindulva ez a könyv inkább útleírásnak, helyzetjelentésnek, mintsem kézikönyvnek készült.

Siba Balázs, Szabóné László Lilla, Pángyánszky Ágnes szerk.

Együtt a hit útján

Gyülekezetpedagógiai kézikönyv

A keresztségben Isten gyermekeivé és egyháza tagjaivá fogad bennünket. Ez az Istenhez tartozás minden keresztyén ember számára az egész életen át tartó, a hit útján járó tanítványi identitás ajándékát és felelősségét jelenti. Isten közösségbe hív bennünket az úton velünk együtt járókkal, akikkel felekezeti hagyományaink vagy személyes döntésünk alapján az elhívottak közösségében, az egyházban és a gyülekezetben az emberi élet egészét felölelő életszakaszokban és a legkülönbözőbb életfeladatokban, de mégis egy cél felé haladunk.

A gyülekezetpedagógia feladata ennek az összetartozásnak a tudatos művelése. Könyvünk a gyülekezetben folyó olyan pedagógiai tevékenységek elméleti és gyakorlati kérdéseit taglalja, amelyek Jézus missziói parancsa alapján mindegyik korosztály megszólítását célul tűzik ki. Tudatosan szeretnénk szakítani az egyházainkban fennálló, tudattalanul is működő gyakorlattal, hogy a katekézist, s így a gyülekezetpedagógiai munkát csak a gyermekekre, legfeljebb a fiatal korosztályra értjük. Élethosszig tartó tanítványságra (tanulásra és tanításra) kaptunk elhívást Krisztusban, melynek színtere az egész élet. Az egyház ennek egy részéhez, a gyülekezetben történő tanuláshoz teremthet közösségeket és adhat segítséget.

Cserbik János - Tonhaizer Tibor

Európa Bibliája

Advent, 2019, 280 oldal

A szerzőpáros olyan mű megírására vállalkozott, amilyenre nincs másutt példa. Feltérképezték és rövid leírásban, valamint fotókkal illusztrálva bemutatják, hogy a reformáció idején, vagy a reformációt megelőző, majd az azt követő időkben kik voltak azok a kiválóságok, akik idejüket, egészségüket, pénzüket és sokszor az életüket nem kímélve fáradoztak azon, hogy népük a saját nyelvén olvashassa a Szentírást.

A könyvet színes illusztrációk gazdagítják korabeli bibliákról, a kiadási helyszínekről, a fordítókról készített szobrokról, festményekről.

Pünkösdiek Magyarországon

Magyar Pünkösdi Egyház, 2019, 376 oldal

Olvasmányos történelemkönyv a magyarországi pünkösdi mozgalom nemzetközi előzményeiről, hazai múltjáról és a Magyar Pünkösdi Egyházról.

A Szolgatárs a Facebookon:

facebook.com/szolgatars

Table of Contents

Tartalomjegyzék

Tartalomjegyzék

id. Kovács Géza

Három király az engedelmesség mérlegén

Saul, Dávid és Salamon

Kovács László

A bor szerepe a Bibliában

Izsák Norbert

Fundamentalizmus vagy evangelikalizmus?

1. rész

Tóth Máté

Bevezetés a kálvinizmus tanításaiba

Vas Lajos

Sziluett

Mike Mack

10 módszer arra, hogyan segíts a kiscsoport tagjainak az aktívabb részvételben

Szebeni Olivér

Isten igéjének hirdetői

Szebeni Olivér

Felekezetek, sorsok, áldozatok

Dr. Mészáros Kálmán

Teológiai hallgatók tanulmányútja Lengyelországban

Krakkó, Auschwitz, Birkenau