A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa.

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

A lap ára: 900 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

E-mail: info@szolgatars.hu

www.szolgatars.hu

ISSN 1218-425X

Tartalomjegyzék

KORTÁRS IGEHIRDETŐK

Csiha Márton: A nagy parancsolat – Igehirdetés Máté 22,34–40 alapján 3

TEOLÓGIA

Id. Kovács Géza: Isten tervének megvalósulása 9: –

Tóth Sándor: Mi akadályozza az emberek megtérését? Mi okozza az egyház gyengeségét? 20

Bacsó Benjámin: Bevezetés a karizmatikus vezetési koncepció

teológiai és vezetéstudományi vizsgálatához 26

SZOCIOLÓGIA

M. Kovács László: Szociális és gyermekjóléti tevékenység lehetőségei

a baptista gyülekezetekben 32

TÖRTÉNELEM

Szebeni Olivér: Magyarok Trianon után 1. 43

ETIKA

Cséki Győző: A melegházasságok toleranciája és annak hatása az egyházakra 50

A témához kapcsolódó baptista állásfoglalások 56

Győri Gábor: Mit jelent a Krisztus szerinti cselekvés online felületeken lelkipásztorként? 57

KÖNYVAJÁNLÓ

Vas Lajos: Erwin Raphael McManus: Az utolsó nyílvessző – Könyvajánló jegyzetek 61

Tartalomjegyzék

KORTÁRS IGEHIRDETŐK

Váradi Antal: Ima a nehézségekben, nehézségek az imában – Igehirdetés Mt 26,36–41 alapján 3

TEOLÓGIA

Beke László: A reményről 8

Balogh Barnabás: Remény a reménytelenségben -

Az emberi aspektusok és Isten lehetőségei 12

Dr. Steiner József: A tudatos gyülekezetépítés gyakorlata

kortárs ekkléziológiai kérdések fényében 17

Tóth Krisztián: Pietista örökség – A pietizmus története és hatása 35

SZOCIOLÓGIA

Kovács Viktória – Bacsó Benjámin: A baptista gyülekezetek

digitális indentitásának vizsgálata 1. rész 40

TÖRTÉNELEM

Szebeni Olivér: Magyarok Trianon után 2. 47

KÖNYVAJÁNLÓ

Muzslai-Bízik Bencze: Mária mint anya –

Könyvajánló Nemeshegyi-Horvát György Levelek Máriához című könyvéhez 53

Boncz Zoltán: Paul Washer: Az evangélium hatalma és üzenete 56

Kovács Dániel: Klaus Douglass és Fabian Vogt: 40 nap alatt az Én körül 60

Dr. Steiner József: Egyre égetőbb kérdések –

John Stott: Korunk égető kérdései című könyvének recenziója 62

KORTÁRS IGEHIRDETŐK

Váradi Antal

Ima a nehézségekben, nehézségek az imában

Igehirdetés Mt 26,36–41 alapján

Gondolkodtam. A gondolkodás egy veszélyes műfaj, mert eredményeként arra jöhet rá az ember, hogy valamin változtatnia kell. Ebben a felfordult, vírussal és nehézségekkel teli világban még nagyobb szükség van az imára, imádkozásra. Ezen gondolkodtam, és rájöttem, hogy nem tudok tökéletesen imádkozni. Tovább gondolkodtam, és felismertem, még a tanítványok sem tudtak tökéletesen imádkozni, Jézus Krisztus mégis szerette őket.

„Akkor elment velük Jézus egy helyre, amelyet Gecsemánénak hívtak, és azt mondta a tanítványoknak: Üljetek le itt, míg elmegyek és amott imádkozom. És maga mellé vette Pétert és Zebedeus két fiát, s elkezdett szomorkodni és gyötrődni. Majd azt mondta nekik: Felette igen szomorú az én lelkem mindhalálig, maradjatok itt, és virrasszatok velem! Egy kissé előrement, arcra borult, és e szavakkal könyörgött: Atyám, ha lehetséges, múljék el tőlem ez a pohár, mindazáltal ne úgy legyen, amint én akarom, hanem amint te. Majd visszament a tanítványokhoz, alva találta őket, és azt mondta Péternek: Ennyire nem tudtok vigyázni velem még egy órát sem? Vigyázzatok, és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek, mert jóllehet a lélek kész, de a test erőtlen.” (Mt 26,36–41)

Jézus egy nehéz időszakában vette maga mellé a tanítványokat, akkor, amikor nagy tusakodás és szenvedés várt rá. A tanítványok mégsem tudtak helytállni mellette, túl leterheltek és fáradtak lehettek a nagyhét eseményei, az utolsó vacsora során kapott sok hír és információ hatásától. Mi is egy nehéz időszakon megyünk most át, szükséges, hogy helyt tudjunk állni az imaharcban is. Viszont már az imádkozás során is sok nehézséget kell leküzdenünk.

Többféle nehézség van az imádkozásban. Az egyik nehézség az, hogy Jézus Urunktól közvetlenül is és szentírókon keresztül közvetve is több imatémát kaptunk. Úgy vélem, hogy nem vagyok egyedül azzal, hogy ezekről az imatémákról időnként vagy mondhatni, gyakran megfeledkezem. Ilyen imatéma például az, hogy a nagy nyomorúság idején olyan körülmények legyenek, hogy megmenekülhessünk (Mt 24,20). Vagy az ellenségeinkért való imádkozás témája (Mt 5,44). Ami azt illeti, ritkán van a fejemben, hogy az ellenségekért imádkozzam. De nemcsak az ellenségekért mondott imában szenvedek hiányt, hanem annak sem tudok eleget tenni, hogy minden szentért (Ef 6,18) imádkozzak, nem kicsi kihívás az sem, hogy az ember a gyülekezetében lévő minden testvérért imádkozzon. Pedig a helyi gyülekezeten túl is sok testvér vesz körül, akikért lehetne imádkozni, de se idő, se erő nincs hozzá.

Továbbá nemcsak az Újszövetségben megadott imatémák miatt nehéz imádkozni, hanem nehézséget okoz a megfelelő légkör, lelkület kialakítása is az imádkozáshoz.

Ha közösségben imádkozunk, könnyen kísértést jelenthet, hogy az ima inkább szól az embereknek, mintsem Istennek. Könnyen szerepléssé, emberek elismerésének keresésévé válhat a közösségi ima, ami Istennek csöppet sem tetszik (Mt 6,8).

Ellentmondásosnak tűnik az, hogy a hívőknek nehéz hittel imádkozniuk, mégis Jézus Urunk arra mutatott rá, hogy egy mustármagnyi hit mekkora erővel bírhat (Mt 17,20). Tette ezt azért, mert a tanítványok a hitetlenségük miatt nem jártak sikerrel. Tehát minden imádkozásunkban úgy kellene Istenhez fordulnunk, hogy tudjuk, Isten képes és hajlandó teljesíteni kéréseinket, ha Jézus nevében, az ő személyéhez illően kérünk valamit.

De nem elegendő magában a hit, Jézus arra tanított, hogy az Istennel való kapcsolathoz, így az imádkozáshoz is szükséges a megbocsátás gyakorlása (Mk 11,25). Könnyen előfordulhat, hogy tele van a szívünk vágyakkal, tervekkel, amiket Isten elé szeretnénk tárni, de komoly akadályt okoz az, hogy van olyan ember az életünkben, akinek nem bocsátottunk meg valamit. Ez nemcsak az adott emberrel kapcsolatban akadályozza a közösséget, hanem magával a Mindenhatóval is, így az kihat az imaéletünkre is.

Ráadásul az imádság nehézsége az is, hogy nemcsak hit és megbocsátás szükséges az erőteljes imához, hanem Isten szerint való élet, tiszta lelkület is, azaz haragmentes érzés (1Tim 2,8) és mértékletes, józan élet (1Pt 4,7).

Még ha készek vagyunk minden imatémára, és még a hitünk, hitéletünk is rendben van, van még további nehezítő tényező, ami kihívást jelent, ez pedig a megfelelő körülmény kialakítása az imádkozáshoz.

Többféleképpen lehet csoportosítani az imatípusokat. Az egyik csoportosítási lehetőség a résztvevők száma szerinti. Így beszélhetünk egyéni imáról és közösségi imáról. Mindkettőre találunk példát és biztatást a Szentírásban, de jól ismerjük ezeket a gyülekezeti gyakorlatból is. Egyénenként változik, ki melyikben érzi jobban magát, bár mindkettő gyakorlására szükségünk van. Az olyan helyzetben, mint amilyet jelenleg átél a világ, amit a COVID–19 vírus okoz, sokak számára nehéz megvalósítani mindkét imatípust. A kijárási korlátozás miatt nem lehet fizikailag találkozni a testvérekkel. Így elég nehéz a közösségi imát gyakorolni. Csak az online vagy telefonos eszközök segítségével lehet ezt megvalósítani. Úgy vélem, ha spirituálisan ezek működnek is, élmény és érzés szempontjából teljesen más, mint amikor egy légtérben, testközelben éljük át a közös imádkozást.

Azt gondolnánk, hogy az otthon töltött idő lehetőséget ad az önfeledt „belső szobás”, egyéni imádkozásra, sokak számára a lakásba szorult család hatására nem marad az embereknek terük arra, hogy csendességet tartsanak magányukban. Egy esély maradna, megvárni, amíg elalszik a család, és virrasztva imádkozni. Viszont a virrasztásnak az ellensége a fáradtság, amiből bőven van része azoknak, akiknek dolgozniuk kell, és mellette ellátniuk a családot.

Így ebben a helyzetben veszély az, hogy a lelkiismeretes hívők önvádlásba esnek, és rossz hívőknek kezdik tartani magukat amiatt, hogy kevesebbet imádkoznak. Mások pedig a helyzetre való tekintettel legyintenek, és úgy gondolják, majd imádkoznak, ha vége lesz, és ez sem helyes. Ne felejtsük el, hogy az Úr Jézusnak sem volt egyszerű az élete a földi szolgálata idején, mégis megoldotta, hogy tudjon imádkozni!

Jézus Urunk imaéletére több utalást találunk az evangéliumokban. Bár érdekes, hogy viszonylag kevés feljegyzett ima van tőle. Tudjuk, hogy az ételszaporítási csodáknál hálát adott az ételért, de azt nem, hogy milyen szavakkal tette ezeket. Ismerjük a tanítványokért mondott imáját, az úgynevezett főpapi imáját Jn 17. részéből. És olvashatjuk a Gecsemánéban tusakodása közben elmondott imáit. De a hároméves szolgálata alatt elmondott imáihoz képest kevés van feljegyezve, ennek ellenére az imádkozási szokásaiba enged beletekinteni a Szentírás.

Jézus többször imádkozott egyedül. Időnként este a hegyen (Mt 14,23), máskor korán reggel a pusztában (Mk 1,35). Jézus tanította ez egyedüli ima fontosságát: „Te pedig amikor imádkozol, menj be a belső szobádba, és titkon, ajtódat bezárva imádkozz a te Atyádhoz.” (Mt 6,6) Úgy vélem, hogy Jézusnak a „belső szoba” imádságra a természet csendje adott lehetőséget hol a hegyen, hol pedig a pusztában. Volt olyan is, amikor egész éjjel virrasztott (Lk 6,12), mielőtt a tanítványait kiválasztotta. Viszont Jézus nemcsak egyéni csendességben imádkozott, hanem közösségben is.

A főpapi imádsága az utolsó vacsora elfogyasztása után, a Gecsemánéba indulás előtt hangzott el, jó eséllyel a tanítványok jelenlétében. A Gecsemánéban lévő tusakodását nem egyéni imának szánta, hiszen vitte magával a tizenkettő közül a hármat, még ha azok nem is tudtak ébren maradni.

Nincs sok részlet feljegyezve Jézus imáiból, de mégis érezhető, hogy az ima az ő számára az Atyával töltött idő volt. Vajon miért nincsenek Jézus imái részletesen feljegyezve? A választ nem tudom. De az biztos, hogy ha ismernénk az imáit, túl magas lenne számunkra a mérce. Viszont Jézus Urunk soha nem akart az imától elbátortalanítani bennünket, sőt az Újszövetség több bátorítást is tartalmaz az ima gyakorlására.

Látva az imádkozás gyakorlatát körülvevő nehézségeket, vigasztaló lehet számunkra az, hogy még Jézus tanítványainak is kihívás volt az imádkozás. „Egyszer, amikor egy helyen imádkozott, miután befejezte, azt mondta neki egyik tanítványa: Uram, taníts minket imádkozni, mint ahogy János is tanította a tanítványait! Ő pedig így szólt: Amikor imádkoztok, ezt mondjátok...” (Lk 11,1–2) Jézust hallva a tanítványok is rájöttek, nem tudnak úgy imádkozni, mint ahogyan Jézus imádkozott. Mivel az Úr válaszolt a kérésre, két dologra következtethetünk. Egyrészt Jézus kész tanítani az imádkozásra, másrészt pedig az imádkozás tanulható. Segítségként pedig adta az úri imádságot (Miatyánk) imamintának, amit megfigyelve bárki képes felépíteni saját imádságát. De még így is kérhetjük mi is: Uram, taníts minket imádkozni!

Önmagában nem elegendő egy sablonima elmondása, vagy a minta alapján egy ima elmondása. Az imádkozáshoz hit szükséges. Hittel imádkozzunk! Ne felejtsük el, egy mustármagnyi hittel erőteljessé válik az imánk, hegyeket mozdít (Mt 17,20) vagy fákat mozgat el a helyéről (Lk 17,6)! „Higgyetek Istenben!” (Mk 11,22) „Higgyétek, hogy megnyeritek mindazt, amit könyörgésetekben kértek, és meglesz nektek.” (Mk 11,24) Maga Jézus, azaz Isten bátorít arra bennünket, hogy legyünk bátrak az imában, és bízzunk Istenben. Még ha emberek biztatnának is minket, hogy hittel imádkozzunk, logikus lenne elfogadni a bátorítást, de itt maga Isten hív a hittel teli imára.

Ha elkezdünk hittel imádkozni, további „erőforrás” is megjelenik az imáinkban. Maga Isten is, a Szentlélek is besegít az imában: „Ugyanakkor a Lélek is segítségére van a mi erőtlenségünknek. Mert amiért imádkoznunk kell, nem tudjuk úgy kérni, amint kellene, de maga a Lélek esedezik értünk kimondhatatlan fohászkodásokkal. Aki pedig a szíveket vizsgálja, tudja, mi a Lélek gondolata, mert Isten szerint esedezik a szentekért.” (Róm 8,26–27) Felettébb nagy titok ez, hogyan is zajlik a mi imádságunk. Mi megtesszük a részünket, azaz megfelelő lelkülettel, hittel mondjuk imánkat, és a Szentlélek bekapcsolódik a folyamatba, igazi közbenjárónk lesz. Mi képtelenek vagyunk tökéletesen imádkozni, de a Szentlélek tökéletessé teszi fohászával a mi kéréseinket. Ez az összekapcsolódás Istennel tovább is tudja vinni az imádkozásainkat imaszolgálattá.

Ahogyan növekszünk a hitben és imában, egyre járatosabbak leszünk a hit gyakorlásában. Felfedezzük lelki ajándékainkat, szolgálati területeinket. Az is megtörténhet velünk, hogy az imádkozás lesz a fő szolgálati területünk úgy, mint volt az idős és özvegy Anna próféta asszonynak, aki imával és böjttel szolgált a templomban az újszülött Jézus idejében (Lk 2,37).

Talán egyikünk sem profi imádkozó, de az Úr imára buzdít bennünket. Ő kész tanítani minket az imádkozásra, Szentlelke erősíti az imánkat, a mi részünk nem több és nem kevesebb, mint hogy Istenben bízva tesszük ezt.

„...szüntelen imádkozzatok...” (1Thessz 5,17)

Váradi Antal, lelkipásztor

Tahitótfalui Baptista Gyülekezet

(A 2020. április 26., vasárnapi online istentiszteleti prédikáció alapján.)

„Mi is egy nehéz időszakon megyünk most át, szükséges, hogy helyt tudjunk állni az imaharcban is.”

„Ne felejtsük el, hogy az Úr Jézusnak sem volt egyszerű az élete a földi szolgálata idején, mégis megoldotta, hogy tudjon imádkozni!”

„Látva az imádkozás gyakorlatát körülvevő nehézségeket, vigasztaló lehet számunkra az, hogy még Jézus tanítványainak is kihívás volt az imádkozás.”

„Ahogyan növekszünk a hitben és imában, egyre járatosabbak leszünk a hit gyakorlásában. Felfedezzük lelki ajándékainkat, szolgálati területeinket.”

Váradi Antal 1979-ben született Békéscsabán, és Mezőberényben nőtt fel. Nem hívő szülők gyermeke, de szerető családban nevelkedett. 10–12 éves kora környékén ébresztgette Isten, ennek hatására saját döntése alapján református hittanra kezdett járni. A középiskolai évek alatt elmaradt az istenkeresése. Főiskolai tanulmányai során találkozott egy katolikus gimnazistával, aki többször beszélt neki Istenről, de ezzel egy időben egy okkultizmussal foglalkozó baráti társaságba keveredett. A jóga, ezotéria kezdte el foglalkoztatni. 2005-ben egy keresztények által alapított munkahelyre került. Hívő munkatársai sokat szolgáltak felé bizonyságtétellel, tanítással, imádkozással és böjttel. 2006 elején szólította meg Isten, márciusban bemerítkezett. 2006. pünkösd vasárnapján érzett elhívást lelkipásztori szolgálatra. 2009-ben kezdte meg tanulmányait a BTA-n, MA szakon végzett 2013-ban. Jelenleg a TCM végzős MA szakos hallgatója. 2013 márciusában lett tagja a békéscsabai Új Forrás Baptista Gyülekezetnek. 2017 szeptemberében kezdte meg lelkészgyakornoki programját a Tahitótfalui Baptista Gyülekezetben, ahol 2018. szeptemberben lelkipásztorrá avatták, és azóta társlelkészként szolgál.

TEOLÓGIA

Beke László

A reményről

„Most azért megmarad a hit, remény, szeretet, e három…” (1Kor 13,13a)

Egy bizonyos Csokonai írt már a Reményhez, nekem így csak ez maradt: a reményről írni. Még pontosabban: a reménységről írni, mert úgy gondolom, a kettő között azért egy árnyalatnyi különbség felfedezhető. Ezt is úgy igyekszem megtenni, hogy az a bizonyos „vox humana”, az ember hangja szólaljon ki belőle. Ez a hang pedig sokszor elcsukló, dadogó, pontatlan. Érzi a lényeget, az igazat, de mintha nem volna rá szava. Ezért „csak” hang. És ezért emberi. A teológiát meghagyom annak, aki értőbb módon műveli, mint én. De mégis annyit megjegyeznék, hogy a Pál által nevesített „trió” egyik tagját sem lehet ráerőltetni az emberre. Parancsszóra kikényszeríteni csak valami torz utánzatát lehet, bármelyikről is legyen szó. A valódi – ahogy Pál maga is írja – megmarad, és éppen ez a maradandóság a lényege! Képesek megfogyatkozni, de mivel forrásuk nem földi és nem emberi, mindig lehetséges újat meríteni.

Nem tudok róla, de nem is nagyon hiszem, hogy az emberen kívül bármi más képes volna a reményre. Nem tudom azt sem, mikor kezdődik el egy ember életében, azt sem, mikor hagyunk fel vele végleg. Azt tudom, mert sokszor megéltem, hogy a reménykedés nem akkor kezd abbamaradni, amikor reménytelennek látszik egy helyzet, hanem akkor, amikor feladjuk, hitetlenségből, kényelemből, dacból. Gion Nándor szerbiai magyar író így fogalmazott: „Minden ingoványban van egy láthatatlan út.” Azt hiszem, ez a „láthatatlan út” a remény. Ő csak tudja, gyakran járta gyerekkorában a Ferenc-csatorna ingoványos ártereit…

Van az a mondás, hogy a „remény hal meg utoljára”. Úgy tudom, ez egy mexikói közmondás, de állítólag a japánok is kitalálták. Meg az angolok is. Lehet, hogy mi magyarok is, de ezt kevéssé tudom elképzelni. Eszerint a remény az utolsó lépés lenne a reménytelenséghez vezető úton? Minden esetre érdemes azon pár pillanatra eltöprengeni, hogy miért is ruházzuk fel a reményt „élettel”, amely képes meghalni? Talán azért, mert a reménytelenségben – amikor már remény sincs – mi magunk is egy kicsit meghalunk? Csak kérdezem… mert II. Ramszesz fáraó szerint viszont: „A remény soha nem hal meg, csupáncsak elfelejtődik.” Ezt állítólag akkor mondta a testőreinek, amikor Kadesnél bekerítették őket a hettita csapatok, és ők meg elszakadtak a hadtesttől.

A sok „nem tudom” mellett egyvalamit viszont egészen biztosan tudok, sőt hiszek is: a reményről semmi értelme nem lenne beszélni, ha Isten igéje nem szólna róla. Sokféle elméletet alkottak már arra vonatkozóan, hogy miként és hogyan lehetne/kellene túlélni a kritikus, kilátástalan helyzeteket. Van, ami működik, van, ami nem. A reménység több egy elméletnél, egy képzeletbeli kapaszkodónál. Számomra a remény nem annyi, hogy a kilátástalan helyzeteknek kell hogy legyen megoldása, ez nem az úgynevezett kincstári optimizmus. Bennem összekapcsolódik egy személlyel, akit nem én ruháztam fel az uraknak Ura jelzővel, hanem ő maga bizonyította ezt előttem számos alkalommal. Nekem a remény értelme: a megélt, kipróbált tapasztalat. Leginkább a magamé, kisebb részben másoké. A válságos idők, a megrekedt életpályák, a tönkrement egészség, a kiürült kassza, a megfogyatkozott hit, a szertekuszált kapcsolatok, az elhagyott barátok, testvérek miatt érzett kimondhatatlan csalódás, üresség és félelem váratlan és érthetetlen megoldása. Igen, váratlan, mert a reménykedés ellenére is oly sok a kétség: az ezernyi megválaszolatlan kérdés, a „miértek” nem érthető, nem elfogadható gyanús értelmezései között jelenik meg „emberi kéz érintése nélkül” az Úristen hatalma. És igen, érthetetlen is, mert mit gondolhat rólam az Isten akkor, amikor eget-földet megmozgat azért, hogy én, aki olyan gyakran „csak azért is” módon élek vele szemben és neki ellen, hogy tegyen most másként velem? Ő, aki légiónyi angyalt hívhatott volna segítségül önmaga számára, ő, aki annyi más sorstársam, nálam jobbak, talán fontosabbak életében mintha szabadon engedte volna a dühöngő sorsot (bármi is legyen az), miért választ ki engem, hogy felemeljen?

Az egyik jól ismert „bibliai panaszkodó”, Jób, a következőt fogalmazza meg a 7,2–3-ban: „Amint a szolga kívánja az árnyékot, és a béres reméli a munkabért, úgy jutottak nekem hiábavaló hónapok, nyomorúságos éjszakák lettek fizetségül.” De ez csak a kezdet. Mert ezután kiönti szívét, és mégis szavakká formálja a kimondhatatlan fájdalmat. Hatalmas élmény, amikor az emberben átszakad a gát, lehull minden addig becsesnek és szükségesnek tartott álarc, és kiutat talál mindaz, ami ha belül marad, csendesen, de biztosan megöl mindent, ami életre érdemes bennünk: álmot, tervet, hitet, reménységet és szeretetet egyaránt.

A reménység mindig a jövőre vonatkozik. Mint ahogy teljes képtelenség visszafelé élni, a reménységet sem lehet a múlt irányába fordítani. Az megtörténhet, hogy (túl) későn fogjuk fel egy-egy tettünk, eljárásunk súlyát és következményét, de a múltba visszalépni, hogy ott rendbe tegyünk bármit is, lehetetlen. El lehet viszont indulni a jövő felé, erre szolgál a reménység. Dr. Látos Melinda szakpszichológus egyik cikkének azt a címet adta, hogy „Nincs kudarc, csak újraértelmezett cél”. Abban nem hiszek, hogy nem volna kudarc, hogy ne csődölnénk be az élet számos területén, de azzal egyetértek, hogy a folytatáshoz újra kell értelmezni a célokat. Az ember reménysége, amellyel megajándékozta az Isten, nem engedi meg, hogy a szabadítás után ott folytassuk (és úgy folytassuk), ahol és ahogy abbaszakadt. A reménység nyomában járó megoldások megkövetelik, hogy komolyan vegyük Isten pedagógiáját.

Igen, és még valamit komolyan kell vennünk: magunkat! Az elért sikerek is magukban hordhatják a kudarcot. Pár hónapja beszélgettem egy hegymászóval, aki a tizennégy „nyolcezres” csúcs közül már többet meghódított. Kérdeztem: Mikor vágsz neki a legmagasabbnak? A válasza ez volt: Majd ha meggyőződöm róla, hogy nekem áll ott! Sok „csúcsot” nem nekünk emeltek. Lehet, hogy sikerül megmásznunk, és ott jövünk rá, hogy kár volt. Lejönni és egy másiknak nekivágni? Talán lesz időnk, talán nem. Viszont az élet nem totó! Rendben van, hogy reménykedünk az újrakezdés lehetőségében. De a bölcsen, belátással élés megtanulása is életfeladat!

A reménytelen helyzetek állandó velejárója, hogy elfogyni látszanak a szavak. Ez az emberi kapcsolatokban és az ember-Isten relációban egyaránt így van. A szavak persze nem egyik pillanatról a másikra tűnnek el: előbb csak megváltoznak, megkopnak vagy épp ellenkezőleg, nagyon is élessé, bántóvá válnak. Az ige is, mely az Isten beszéde, megfakul, unalmas, érdektelen, élettelen szöveggé silányul. De kár lenne azt hinni, hogy a hallgatás nem képes közölni valamit! A némaság érthető: főként akkor, ha egyszer már megtanultuk, mire való a beszéd! A gyakran unalmas, hétköznapi beszédnek, beszélgetésnek legalább egy biztos üzenete van: tudom, hogy létezel, hogy itt vagy, élsz, számolok veled, tudok rólad! A némaságnak pedig az a megrémítő üzenete van, hogy nincs közünk egymáshoz, nem tartozol közénk, levegőnek nézlek! Ezért lényeges, hogy újraéledjenek a szavak, hogy elkezdjünk beszélni, és megtanuljunk, ha szükséges, más füllel hallani.

Péter apostol azt írja első levelében: „Legyetek mindig készen arra, hogy számot tudjatok adni mindenkinek, aki a bennetek lévő reménység okát kérdezi.” Ebben az igében engem az döbbent meg leginkább, hogy az akkori keresztények látványosan reménykedő emberek lehettek, és fel kellett őket készíteni arra, hogy ezt értelmezzék is! Talán gyakrabban kérdezték tőlük: honnan, miben és miért van ilyen erős reménységed? Az, hogy „mindenkinek”, talán azt is jelenti, hogy az összes komolyan érdeklődő, az összes provokáló és az összes dühödten Krisztust gyűlölő előtt számot tudjanak adni! Nem megválogatva a hallgatóságukat, hanem ahogy azt a Szentlélek számukra rendeli. Ma sem ritka, hogy megkérdezik: te még miben reménykedsz? De ennek azért van egy enyhe felhangja. Az akkori testvéreink lehet, hogy a megpróbáltatások között is „látták a láthatatlant”, és ez sugárzott róluk? Nem mondták, de az egész élethez való hozzáállásukat az jellemezte, hogy nemcsak ebben az életben reménykednek Krisztusban, de ebben is!

Én úgy látom, hogy egy nehéz kor kicsit megfáradt kereszténysége jellemez bennünket. Hosszan tudnám sorolni, mi mindenbe fáradhattunk bele, de egy majdnem biztos: nem az „egy szükséges dolog” keresésébe és választásába. Miközben a világ hosszú éveken keresztül szemkápráztató csillogással ámított bennünket, egyre inkább meghatározta és (át)formálta keresztény hitünket, emberi kapcsolatainkat, missziónkat. Alig tudunk már arról a rácsodálkozó, ráhagyatkozó, mindent hinni, remélni tudó (a mindent eltűrés tudásáról nem is merek beszélni…) életszemléletről, ami pedig sokkal hitelesebbé tenne bennünket. Egyszerűbb is lenne ezt élni, mint egy olyat, amelyben már meg sem tudjuk mondani, hogy hány oltárra tettük oda az életünket, hol és miképp próbálunk megfelelni és érvényesülni. Pár éve még csak, hogy a világ kilábalni látszott egy világválságból, és micsoda meglepetés, máris itt az újabb! A furcsa viszont most is az, hogy nem nagyon akarjuk venni a fáradságot, hogy Isten népeként egészen mélyen magunkba tekintsünk! A felszínt kapargatva szeretnénk a régebbi csillogás fényeit elővarázsolni, módszereket próbálgatunk, jelszavakat kiáltunk… A Jeremiás 29-ben arról a „reményteljes jövőről” olvasunk, amely egy, az Isten alkotta tervben szerepel. Ő azt mondja: „Csak én tudom!” Békességet és nem romlást tervez velünk kapcsolatban, azt is mondhatnám, ez az ő válságkezelési módszere. A jövő az őbenne való bizonyosságtól lesz reményteljes.

Valamiért Jézusnak az a példázata jutott eszembe, mely a homokra, illetve a sziklára épített házakról szól. Sokszor hallottuk már: nem könnyű a kővel bánni, nehezen engedelmeskedik. Számomra ez a történet most azt jelenti: csak a sziklába mélyen alapozott, fáradságos hittel épített házban van okom Krisztusban reménykedni! A másikról pedig beszélni sem érdemes.

Beke László lelkipásztor, a KRK Szilády Áron-gimnázium tanára

„Nem tudok róla, de nem is nagyon hiszem, hogy az emberen kívül bármi más képes volna a reményre.”

„A reménység mindig a jövőre vonatkozik. Mint ahogy teljes képtelenség visszafelé élni, a reménységet sem lehet a múlt irányába fordítani.”

„Én úgy látom, hogy egy nehéz kor kicsit megfáradt kereszténysége jellemez bennünket. Hosszan tudnám sorolni, mi mindenbe fáradhattunk bele, de egy majdnem biztos: nem az »egy szükséges dolog« keresésébe és választásába.”

Balogh Barnabás

Remény a reménytelenségben

Az emberi aspektusok és Isten lehetőségei

A COVID–19, vagyis a koronavírus-világjárvány nemzedékünk – eddig – egyedülálló tapasztalata. Szüleinktől hallottunk az 56-os forradalomról, amikor életveszélyes volt az utcákra menni Budapesten, nagyszüleinktől a II. világháború borzalmairól, amikor a fronton erős, egészséges életek váltak egy pillanat alatt élettelenné vagy életre szóló nyomorúság áldozatává, de nekünk nem kellett eddig ilyen módon szembenéznünk a halállal. Ráadásul annak megfoghatatlan formájával, egy halálos vírussal. Erről csak az afrikai hírekből (ebola) vagy az Isten törvényét felrúgó életmódot folytatókkal kapcsolatban (AIDS) voltak eddig információink. (Persze az AIDS-t sokan kaphatják el önhibájukon kívül is (pl. újszülöttek, fertőzött eszközökkel vagy vérkészítménnyel kezeltek, egészségügyi dolgozók stb). Most pedig megérkeztünk egy közös tapasztalathoz, ráadásul világméretű tapasztalathoz.

Folynak a védintézkedések, és eddig – hála az Úrnak – hatékonynak bizonyultak országunkban. De sok embernek van egy mély félelme, amit a világi média gerjeszt is, hogy mi lesz ezután. (Érdekes, hogy a „világvégéről” – globális felmelegedés, klímakatasztrófa, fegyverkezés stb. – az utóbbi évtizedekben többet beszél a világ, mint az egyház.) Apokaliptikus jóslatokat kreálnak a „szakemberek”, régi jövendöléseket hamisítanak (pl. Nostradamus), és ezzel növelik a félelmet a világban. Talán nem sokan gondolják, hogy igei próféciát teljesítenek be ezzel: „Az emberek megdermednek a félelemtől és annak sejtésétől, ami az egész földre vár.” (Lk 21,26)

Isten azonban „nem a félelem lelkét adta nekünk... hanem az erő, a szeretet és a józanság lelkét” (2Tim 1,7). Erő, szeretet, józanság. Ezeknek a forrása a hívő ember számára Isten, illetve az, amit tudunk róla a Bibliából.

A Szentírás történetei között minden élethelyzetre találunk analógiát. Az akkor lokális események üzenetei áttörik az idő és a tér korlátait, és a mindenkori jelen nemzedékeit intik, bátorítják, vigasztalják.

MILYEN ÜZENETEKET VEHETÜNK MI ITT A COVID–19-JÁRVÁNY IDEJÉN ISTEN IGÉJÉBŐL?

Néhány reménytelennek látszó – és emberileg tényleg reménytelen – helyzetet vizsgáljunk most meg, és lássuk Isten közbelépését és annak eredményeit.

A bűneset

Isten mindent megadott az embernek a teremtéskor. Szinte az az érzésünk, mindent értük teremtett, így dicsőítve meg magát. Elmondja a feladataikat, felhívja a figyelmüket a veszélyforrásra, ami a szemük előtt van, és napi közösséget ápol velük. De egyszer megtörténik a baj: beleesnek a kígyó csapdájába, és ezzel magukra vonják a halálos ítéletet. Ebből nincs kiút, nem lehet visszacsinálni. Ráadásul le is lepleződnek azonnal. Isten azonban úgy tartja meg a szavát, hogy kegyelmet is hirdet a tettük következményeként megjelenő ítélet mellett: „megnövelem terhességed fájdalmát, fájdalommal szülöd gyermeked.” (1Móz 3,16) „Ellenségeskedést támasztok közted [kígyó] és az asszony között, a te utódod és az ő utódja között: ő a fejedet tapossa, te pedig a sarkát mardosod” (1Móz 3,15), „a föld átkozott miattad, fáradsággal élj belőle egész életedben!”. Vagyis a szaporodást mint áldást nem vonja vissza, az Ellenségen elégtételt vehet egyszer, és az élet feltételei nem szűnnek meg.

Az özönvíz

Az első világvége. „Amikor látta az Úr, hogy az emberi gonoszság mennyire elhatalmasodott a földön, és hogy az ember szívének minden szándéka és gondolata szüntelenül csak gonosz, megbánta az Úr, hogy embert alkotott a földön, és megszomorodott szívében.” De „Noé kegyelmet talált az Úr előtt”. Mintha az is benne lenne ebben, hogy keresett is kegyelmet. Ezt nem tudjuk, de azt igen, hogy miután Isten közölte vele tervét és a megmenekülés lehetőségét, ez az ember szót fogadott neki. Pedig nem volt ő sem tökéletes, mint ahogy a későbbiekben kiderül... (1Móz 9,21kk). Megépült a bárka, és nemcsak az ítélet vette kezdetét a vizek áradásával, hanem egy hosszú karantén is. Ráadásul egy óriási „génbankot” is fenn kellett tartani közben. Biztos voltak reménytelennek látszó pillanatok azokban a hónapokban, amíg végül a galamb elhozta az olajfalevelet... Hogyan élhette túl Noé és a családja ép ésszel ezeket a válságos időket? Úgy, hogy készültek a folytatásra: ezt abból látjuk, hogy miután kiszabadultak a víz és a bárka fogságából, először „oltárt épített Noé az Úrnak, és vett mindffen tiszta állatból és minden tiszta madárból, és égőáldozatokat mutatott be az oltáron” (1Móz 8,20). Eszünkbe juthat az Úr Jézus szava: „keressétek először Isten országát és az ő igazságát...” (Mt 6,33) És volt folytatás: Isten áldása (1Móz 9,1–3) ismét lehetővé tette az életet az emberek számára.

Hágár

Talán nem egy ilyen ellentmondásos bibliai „mellékszereplő” jut eszünkbe először, amikor Isten kegyelmének a manifesztálódásáról (megnyilvánulásáról) elmélkedünk, de számomra megdöbbentő az, ahogy az Ószövetségben is világossá válik, hogy „nem személyválogató az Isten”. Nagyon nehéz megtanulni ezt az isteni leckét nekünk is, de a bibliai „nagyok” sem voltak könnyebb helyzetben, ahogy Péter apostolnál is látjuk, akinek ez a mondat elhagyta a száját Kornéliusz házában. Szóval Hágár, Sára szolgálója belement egy „játékba” – mit is tehetett volna –, amit Sára talált ki, hogy „segítsen” Istennek „tartani a szavát”. (Persze nem Isten ígérete miatt aggódott ő, hanem a saját szégyenétől akart megszabadulni – 1Móz 16). Ábrahámtól terhes lett Hágár, és megszületett Izmael. Hágárnak jól ment a dolga, biztonságban volt, hiszen a főnök fiának az anyjaként tisztelték. Bár új státusát az elején kissé „túltolta”, ahogy olvassuk: „Amikor látta, hogy terhes, úrnőjének nem volt többé becsülete előtte.” (1Móz 16,4b) Úgy gondolta, ezt is megteheti. Egyszer azonban eljött egy szörnyű nap az életében, amikor mindent elvesztett – a fián kívül –, ami eddig az életet és a biztonságot jelentette számára: a fiával együtt elküldték/elűzték otthonról. A pusztában elfogyott az élelem és a víz is egy idő után. „De Isten meghallotta a fiú hangját, Isten angyala pedig kiáltott a mennyből Hágárnak, és így szólt hozzá: Mi van veled, Hágár? Ne félj, mert meghallotta Isten a fiú hangját onnan, ahol fekszik! Kelj föl, vedd fel a fiút, és fogd kézen, mert nagy népet támasztok belőle! És megnyitotta Isten az asszony szemét, úgyhogy meglátott egy forrást. Odament, megtöltötte a tömlőt vízzel, és megitatta a fiút. Isten pedig vele volt a fiúval, és az felnövekedett.” (1Móz 21,17kk) Hágár már egyszer találkozott Istennel. Akkor szökött/menekült otthonról Sára miatt, de az Úr hazaküldte. Szót fogadott, megalázta magát, és amikor ismét szüksége volt a segítségre, nem terhelte az engedetlenség bűne Istennel szemben (1Móz 16,7kk). Elvette jutalmát, Isten áldását magára és a családjára.

József és Jákob

Talán kissé furcsa apát és fiát egymás mellé tenni, ráadásul fordított sorrendben. De mindkettőt összeköti a reménytelenség és az ebből való szabadulás megtapasztalása.

József, az elkényeztetett fiú egyszer megfizet gonoszságáért: provokált testvérei gyűlölete egy kútba juttatja, ahonnan mások szabadítják ki, és elkezdődik a kálváriája. Mi, olvasva a történetet és látva a szabadulásait (Potifár házába kerülés, happy enddel végződő börtönévek), nem biztos, hogy gondolunk azokra a napjaira, amikor minden kilátástalan volt: a kéjsóvár úrnő bosszúja, a börtön mocska és bűze, a ciszterna sötétsége, vagy a kegyetlen embervásáron portékának lenni. De ő ezeket is átélte. Istenbe vetett hite és tőle kapott ígéretei nemcsak a túlélésre adtak neki elég muníciót, hanem az Isten melletti hűséges kitartásra is. És ebben megmaradva tapasztalta meg, hogy Istennek minden lehetséges. És ő tartja a szavát: egyszer meghajolt előtte minden – akkor még élő – családtagja.

Jákobnak talán nehezebb volt a helyzete. Ő is viselte bűnei következményét. Sok embert becsapott, és most a saját fiai csapták be őt úgy, hogy majdnem egész hátralévő élete ennek árnyékában telt el. Ráadásul egy kegyetlen hazugsággal: kedvenc fiának halálhírét hozva. Annyira leterhelte ez, hogy amikor szembesült az igazsággal, hogy fia, József él és nagy hatalommal bíró ember lett, először nem is fogta fel: „Megmondták neki [Jákobnak]: József még életben van, sőt egész Egyiptom fölött ő uralkodik! De Jákob szíve hideg maradt, mivel nem hitt nekik.” (1Móz 45,26) De aztán lassan felfogta a csodát, és elindult, amikor Istennel ismét – és a Bibliában utoljára – találkozott: „Én vagyok az Isten, atyádnak Istene! Ne félj lemenni Egyiptomba, mert nagy néppé teszlek ott! Én megyek veled Egyiptomba, és én is foglak visszahozni, és József keze fogja majd le a szemedet.” (1Móz 46,3–4) Ez teljesen helyreállította az életét, és immár nem félt a halállal sem szembenézni. Pedig ezek után még 17 évig élt (1Móz 47,28), megáldotta(!) – nomád pásztor létére – az akkori világ urát, és gyermekeit/unokáit, végrendelkezett és csak utána halt meg. Jákob és József története is arra bátorít minket, hogy ha nem is vagyunk tökéletesek, ragaszkodhatunk Istenünkhöz, aki mindent helyre tud állítani, aki jóra tudja fordítani a legkilátástalanabb helyzeteket is.

Egy epizód Dávid életéből

„Saul a hegy egyik oldalán vonult, Dávid és emberei pedig a hegy másik oldalán. Dávid sietve próbált elmenekülni Saul elől, mert Saul és emberei már kezdték bekeríteni Dávidot és embereit, hogy elfogják őket.” (1Sám 23,26) Dávid az ószövetségi nagy példakép. Nem a mi számunkra csupán, hanem utódai számára is. Ő volt az, akihez minél jobban hasonlítottak, annál inkább elnyerték az Úr tetszését és áldását önmaguk, családjuk és az egész nép számára. Neki is sok reménytelen, kilátástalan szakasz volt az életében. Talán az egyik legnehezebb időszak az itt feljegyzett volt, amikor a király az ellenségének tekintette és hadseregével vette üldözőbe. Egy bujdosó szabad csapat a hadsereggel szemben: kilátástalan helyzet. Itt nem győzhettek volna. Ezt persze Isten is tudta, ezért nem is került sor a harcra. Az utolsó pillanatban, mielőtt bekerítették volna őket Saul emberei, nem várt módon jött a szabadulás: a király hírnöke volt az „angyal”: „Siess, gyere, mert betörtek a filiszteusok az országba! Ekkor visszatért Saul Dávid üldözéséből, és a filiszteusok ellen vonult. Ezért hívják azt a helyet Mahlekót-sziklának.” (1Sám 23,27–28) Menekülés sziklája, vagy Elválasztó szikla. Ezt jelenti a „Hammaklekót” elnevezés. Amikor elválik a reménytelenség a reményteljestől. A kilátástalanság határvonalává lett ez a szikla. Ezután addig folytatódik a történet, amíg Dávid be nem tölti küldetését a földi életében. Bátorító ezt is olvasni: Isten számára nincs akadály, amit ne tudna félretenni az útból, hogy véghez vigye akaratát bennünk és általunk, a földi történelemben és az univerzumban.

Egy történet a fogságból

Isten ítélete, az Édenben történtekhez hasonlóan, beteljesedett választott népe életében is: megszegték a törvényt, minden parancsolatot tételesen és számtalanszor, hiába hangzott a prófétai figyelmeztetés. És egyszer betelt a pohár, eljött Nabukodonozor, és lerombolta Jeruzsálemet és a templomot. Az ostrom után életben maradt népet pedig elhurcolta Babilonba. Innen egy új hatalom, a Babilont legyőző perzsák királya lehetőséget ad a hazatérésre. A zsidó nép viszont nagy többségében nem él a lehetőséggel. Megszokták az új helyzetet, ügyesen alkalmazkodtak a rendszerhez, belekapcsolódtak a társadalmi-gazdasági életbe, és stabil egzisztenciát építettek ki a pogány közegben. Kiválasztottságukat a zsinagógai közösségben ápolták, erősítették. Vagyis testileg-lelkileg jól elvoltak.

És ekkor történik valami: egy ősi ellenség leszármazottja, az agágita Hámán olyan nagy hatalomra tesz szert a király bizalmasaként, hogy az egész zsidóságot ki akarja irtatni. Az ehhez szükséges törvényt a királlyal meghozatja, az intézkedéseket szisztematikusan előkészíti, a leszámolás napját kitűzi. Ekkorra viszont egy másik karriernek a célja is világossá válik: Isten, akinek neve a kanonikus Eszter könyvben említésre sem kerül, sikeresen „befuttat” egy zsidó lányt a palotába, nem kisebb pozícióba, mint a király – első számú – feleségének státusába. Eszter fontos szerepet kap a veszély elhárításában, de nem ő az igazi „kulcsszereplő” a történetben, hanem az eseményeket a háttérből irányító Úr. Egy elfelejtett jutalmazás, egy álmatlan éjszaka, az előkeresett olvasnivaló („hozzák elő a nevezetes történetek krónikáját, és olvassanak föl belőle a királynak. És rátaláltak arra a följegyzésre, amely szerint Mordokaj följelentette Bigtánt és Terest, a király küszöbét őrző két udvarnokot, akik merényletet terveztek Ahasvérós király ellen.” (Eszt 6,2) Ezután is szükség van a kiválasztottak halált megvető bátorságára, de az Isten által nyitott kapu a győzelem útjára vezet. A halálos veszélyből nagy győzelem lesz, és egy hálaadó ünnep is emlékeztet a történtekre.

Ennek a tudósításnak az a különlegessége, hogy a napjainkban munkálkodó isteni módszertanra világít rá. Ma is Isten van az események mögött, és kontrollálja az emberi/sátáni gonosz terveket is. Arra is van hatalma, hogy meghiúsítsa, sőt a visszájára fordítsa azokat. Egyik lelkipásztor barátom arról a meggyőződéséről tett például bizonyságot a minap, hogy az Úr népe „zsákmánnyal fog kijönni” ebből a helyzetből. Igen, erre van lehetőség, de az odaszánásunkat és a bátorságunkat nem spórolhatjuk meg.

Amikor a lehetetlen lesz valóságos tapasztalattá

Jézus tanítványainak legnagyobb próbája nem a halállal való szembenézés lehetett szolgálatuk során. A hagyományok szerint János apostol kivételével mindegyik a vérével pecsételte meg küldetését, vértanúként halt meg. A legnehezebb az lehetett, amikor látták meghalni a Mestert a kereszten. Nemcsak fizikai megsemmisülésének voltak szemtanúi, de szellemi megsemmisítésének is: „átkozott, aki fán függ”, mondja az Írás. Tehát nem lehet Isten Messiása az, aki magát sem tudta megszabadítani. Legalábbis ezt gondolhatták a történtek kapcsán. Innen nincs kiút – gondolhatták, és el sem tudták képzelni, mi fog történni. Nem látszik rajtuk, hogy a Jézustól hallottak erőforrást jelentettek volna ebben a helyzetben: „de harmadnapra feltámad”. Félek, hogy az utolsó idők nagy nyomorúsága, amikorra minket is elér, hasonló hatással lesz ránk, hívőkre is. Várjuk az elragadtatást, és – esetleg – nem fog megtörténni velünk sem, ahogy az eddigi történelemben és a napjainkban mártírokká válók sem szabadultak meg a haláltól. Ebben a kilátástalan helyzetben érte a tanítványokat a legnagyobb örömhír: Jézus feltámadt! A halál hatalma is kevés volt ellene! Ezt pedig nemcsak hírből hallották, hanem találkoztak a feltámadottal! Negyven napig még bátorította őket, majd visszajövetelének ígéretével szemük láttára a mennybe emelkedett! Mert az Istennek semmi nem lehetetlen!

ÖSSZEFOGLALÓ GONDOLATOK

Néhány történeten, bibliai példán keresztül próbáltam értelmezni a reménység-reménytelenség témáját. Ez most különösen aktuális, mert lassan fogynak a lelki (és anyagi) tartalékaink, miközben földi életünkre vigyázva és a hatalomnak engedve sokkal elszigeteltebben élünk, mint általában. Személyesen nagyon hálás vagyok, hogy van lehetőségünk erre a fajta védekezésre, van lehetőségünk a higiéniai szabályok betartására, van víz, hogy kezet moshassunk stb. De ez nem véd meg minket attól, hogy néha kilátástalannak lássuk a helyzetet. Ettől csak az Úr Lelke és igéje képes megvédeni. Ő tudja a jelenünket és a jövőnket, megbocsátja a bűneinket, és nem fordít hátat a hozzá kiáltóknak. Tartja a szavát: „De megmenekül mindenki, aki segítségül hívja az Úr nevét” (Jóel 3,5; lásd még ApCsel 2,21; Róm 10,13). Bátorítsanak a felsorolt és a meg nem említett bibliai példák arra, hogy nem vagyunk egyedül, „és aki eljövendő, eljön, és nem késik” (Zsid 10,37). A mostani helyzet pedig a közeledtét jelzi. Vegyük komolyan a figyelmeztetést, és a „haszontalan szolgák”-hoz (Lk 17,10) hasonlóan tegyük azt, ami kötelességünk: maradjunk hűségesek Urunkhoz és a ránk bízottakhoz.

„Isten mindent megadott az embernek a teremtéskor. Szinte az az érzésünk, mindent értük teremtett, így dicsőítve meg magát.”

„Istenbe vetett hite és tőle kapott ígéretei nemcsak a túlélésre adtak neki elég muníciót, hanem az Isten melletti hűséges kitartásra is.”

„Bátorító ezt is olvasni: Isten számára nincs akadály, amit ne tudna félretenni az útból, hogy véghez vigye akaratát bennünk és általunk, a földi történelemben és az univerzumban.”

„Ma is Isten van az események mögött, és kontrollálja az emberi/sátáni gonosz terveket is.”

Dr. Steiner József

A tudatos gyülekezetépítés gyakorlata kortárs ekkléziológiai kérdések fényében

Bevezetés

A huszadik század vége és a huszonegyedik század eddig eltelt két évtizede a gyülekezetalapítók (plántálók), lelkipásztorok és missziói szakemberek figyelmét a tudatos egyház- és gyülekezetépítésre irányította. Egyre másra születtek - és születnek ma is - olyan kötetek, amelyek egy követendő mintát, vagy modellt, vagy éppen gyülekezetépítési alapelvek gyűjteményét ajánlják az érdeklődők számára. Ebben a sorban ma már klasszikusnak számít Rick Warren könyve, a Céltudatos Gyülekezet[1], és szorosan mögötte Tim Keller Gyülekezet a központban[2] című műve. Ezek mellett azonban itt van még Dan Kimball Emerging Church modellje, a Deep Church Jim Blechertől, a Deep and Wide Church Andy Stanleytől, a Simple Church Thom Rainer és Eric Geiger szerzőségében, az Organic Community Joseph R. Myers tollából, a Sticky Church Larry Osbornetól, a The Just Church Jim Martintól, a Breakout Church Thom Rainertől, a Transforming Church Kevin G. Ford megalkotásában, az Essential Church Thom és Sam S. Rainertől, a Church Unique Will Mancini kötetében, a magyar nyelven is megjelent Falak nélküli gyülekezet Jim Petersentől, és a Vertikális gyülekezet James MacDonaldtól, és még számos más, a témában keletkezett, széles nemzetköziséggel olvasott gyülekezetépítésről szóló mű. Szükségét láttuk annak, hogy a kortárs ekkléziológia néhány kiemelt, a felvázolt téma szempontjából releváns kérdésével is összevessük az említett művekben megjelenő megközelítéseket. Lényegesnek tartjuk előre tisztázni, hogy egyáltalán nem elégséges egy missziói modellt ezen kérdések alapján megvizsgálni! Mindezt meg kell előzze egy rendszeres teológiai vizsgálat, hitvallásainkkal és egyházunk gyakorlatával való összevetés, és egy olyan biblika teológiai analízis is, amely során vizsgálódásunk arra terjed ki, hogy hogyan illeszkedik az adott mű, felfogás, modell a teljes Szentírásban leírt missziói folyamathoz, egyházképhez.

A témában megjelenő művek száma és szerteágazó volta miatt az egyenkénti elemzés meghaladná ezen írás terjedelmének lehetőségeit, így a jelen kor - idézésre kerülő teológusok által kiemelkedőnek talált - ekkléziológiai kérdéseit magával a tudatos gyülekezetépítés gondolatával, illetve Warren művével vetjük össze. Ez a mű tekinthető véleményünk szerint meghatározónak abban a tekintetben, hogy egy gyakorló lelkipásztor egy komplex, gyülekezeti misszióról és gyülekezetépítésről szóló művet alkotott, és az rendkívül széles hallgatóságra talált.

A Céltudatos Gyülekezet Mozgalom a Rick Warren (1954-) lelkipásztor által alapított és vezetett Saddleback Valley Community Church-ből indult el. Az 1980-ban elindult gyülekezet nem csak a rendkívüli számbeli gyarapodásával, hanem a gyülekezetépítés egyedi módjával is sok felekezet, lelkipásztor és helyi gyülekezet látóterébe került. Egyesek mintaként veszik és másolják; mások, mélyebbre hatolva olyan alapelveket keresnek, amelyek kulturális transzformáció után alkalmazhatóak a legkülönbözőbb helyzetekben; megint mások határozottan elzárkóznak tőle.

Warren, aki a Déli Baptista Szövetség lelkipásztora, nem állt meg a helyi gyülekezet, és immáron tucatnyi, környékbeli leánygyülekezete vezetésénél, hanem mára világszerte indítja el az úgynevezett „céltudatos gyülekezet lelkészi képzéseit”. Hazánkban is jelentőssé vált mind a képzés, mind maga a felfogás a megjelent könyvek, a Céltudatos élet[3] és a már említett, a témámnk szempontjából meghatározó Céltudatos gyülekezet című kötetei miatt, és sok más országhoz hasonlóan nálunk is egyre inkább felekezetek között átívelő mozgalommá vált.

Mint minden újszerű megközelítés, Warren tanítása is sokak figyelmét vonta magára. A mozgalom jelentős tényezővé válása idejében egymás után születtek a könyvek annak támogatói és ellenzői tollából. Ilyen például Hutchings írása, A Céltudatos Gyülekezet sötét oldala[4], vagy Warren Smith könyvei, mint például a Céltudatosan megtévesztve[5]. Ezek azonban mind a széles tömegeknek íródtak, és nem szakembereknek, lelkészeknek, missziói vezetőknek és teológiai képzettséggel rendelkezőknek[6]. Még szűkebb a választék az európai kultúrtalajon való vizsgálódást tekintve. Magyar nyelven pedig egyetlen olyan művet sem találtunk, amely akadémiai igényességgel végezne kutatást a témában, és segítségére lehetne a hazánkban szolgáló lelkipásztoroknak és a gyülekezetépítésben dolgozó vagy azt tanító szakembereknek. Ez is indokolja döntésünket, hogy a kortárs ekkléziológiai kérdéseket Warren megközelítésével vessük össze.

A következőkben – szem előtt tartva a hazánkban és a környező országokban szolgáló, magyarul (is) értő lelkipásztorok és missziói szakemberek támogatásának vágyát – a magyar nyelven is megjelent, a témánkhoz szorosan kapcsolódó műveket használunk.

1. Az egyház a társadalmi átalakulás idejében

Társadalmunk alapvető átalakulásának évtizedeiben élünk. Ezen tanulmány megírására a huszonegyedik században kerül sor, olyan emberek számára, akik életük egy részét még legtöbben a huszadik században, annak végén élték. Magunk és kortársaink óriási változások tanúi vagyunk. Sok minden változott meg környezetünkben, és még nincsen vége a nagy változási folyamatnak. Vajon mit jelent ez az egyház küldetésére nézve?

Az egyik ilyen lényegi, társadalmi átalakulás a szekularizáció folyamata. Ez ugyan nem új keletű jelenség, hiszen - amint Huber rámutat[7] - ennek gyökere a 11-12. században található, amikor is az egyház és a politikai hatalom egybekapcsolódása, illetve szétválasztásának lehetősége került a figyelem középpontjába. Mondhatjuk, hogy a szekularizáció hosszú folyamata azóta zajlik.

Newbigint is foglalkoztatta ez a kérdés. Ő arra mutatott rá, hogy a természetes közösségekhez kapcsoló kötelékek felbomlása (család, falu, munkatársi közösségek) okozta azt, hogy „a civilizáció tanúja lehetett annak, ahogyan a társadalom apró darabokra hullott szét.”[8] Ennek következménye az, hogy mivel ma az ember letelepedhet bárhol, lecserélheti munkahelyét, szomszédjait és ismerőseit, sőt még a házastársát is (akár több alkalommal is élete során), ezért úgy gondolkodik, hogy többé semmiben sem kell hinnie, ami szilárd, állandó, örök. Mivel a bevezetőben említett gyülekezetépítéssel foglalkozó művek nagy része Amerikából jutott el hozzánk, lényegesnek tarjuk azt, amit Culver írt az imént említett jelenség egyik jól beazonosítható megjelenéséről: „…az USA nyugati államaiban magát a falu szót, ezt az ősi kifejezést a lakosság már nem is használja, kivéve, ha valami távoli, furcsa, egzotikus helyet ért alatta.”[9] A települési kisközösségek megszűnőben vannak, és ez nem csak az Egyesült Államokra igaz. Az urbanizáció Magyarország életét is megváltoztatta.

Az emberek ilyen módon gyökértelenné váltak. Nem tartoznak valós közösségekbe, és már el is veszítették annak emlékét, hogy ennek milyen előnyei lehetnek. Ez óriási hatással volt - és van folyamatosan - az egyházakra is.

Úgy fogalmazhatunk, hogy mára a fent jelzett, komplex folyamat az egyházak és intézményeik szerepének radikális megváltozásához vezetett. Ma már a népesség jelentős százaléka tartja magát felekezeten kívülinek, azaz olyan személynek, aki névlegesen sem tartozik egyetlen egyházhoz sem. Ennek igen nagy jelentősége van. Ugyanakkor emellett számolni kell azzal is, amit Huber „távolságtartó egyháztagságnak” nevez, ami „…az egyházhoz tartozás sajátos formája, karakterisztikusan népegyházi jelenség…”[10] Azokat érti ő ezen kifejezés alatt, akik meg tudják nevezni felekezetüket: azaz elméletben oda tartoznak, de az aktivitásuk nagyon minimális. Még csak nem is rendszeres templomba járók - szolgálatról pedig még kevésbé lehet beszélni esetükben. Az individualizáció karöltve halad ezzel: a hit és vallásosság területén is egyre többen vélekednek úgy, hogy ez a személyes magánügyük. Az így vélekedők nem is csatlakoznak szervezett vallási közösségekhez. Volf így fogalmaz: „az egyén ma nagy mértékben maga dönti el társadalmi szerepét… maga dönti el, mely intézményeknek és szervezeteknek kíván tagja lenni.”[11] Nincsen ez másképpen az egyháztagsággal sem. Az egyén dönt ma nem csak arról, hogy része kíván-e lenni az egyháznak, hanem arról is, hogy melyiknek. A hit besorolódott a teljes mértékben magánügynek tartott területek közé, mert a szekularizációs folyamat következményeként az „az egyén és Isten között történik”[12]. Az emberek éppen ezért úgy tekintenek az egyházhoz való tartozásra, mint ami egy opció ezzel kapcsolatban: igényelhető, ha szükségét érezzük, és figyelmen kívül hagyható, ha úgy tetszik nekünk.

„Közép-Európában az egyházak ez idő szerint ellenszéllel küszködnek”[13] - összegzi az egyház térveszítésének jelenségét Huber. Ezért szükséges új utakat, megközelítési módokat találnunk, mert a hagyományos formák nemkívánatosnak minősülnek a társadalom jelentős hányada számára. Az egyházvezetésben is sokat tevékenykedett német teológus[14] ezért nem csak az egyház kríziséről, hanem egy krízissorról beszél: egyháztagsági, pénzügyi, munkatársi, az egyesülési folyamatot érintő, szervezeti, krízismenedzselési és orientációs krízisről.[15] Nem áll meg azonban a problémák sorolásánál. Ő megoldást is javasol. Többek között azt, hogy istentiszteleteinken ünnepeljük Isten valóságosságát; fedezzük fel újra az emberek (gyülekezeti tagok) értékét; segítsük tagságunkat nagykorú hitre; és tápláljuk az emberekben a reménységet az egyház jövendőjére nézve.

Huber problémafelvetése és az általa javasolt megoldások összhangban állnak mindazzal, amit Warren a Céltudatos Gyülekezet című könyvében leír. A Saddlebacki Gyülekezet megalapítására a társadalmi átalakulások, a szekularizáció és az tömegek egyházaktól való elfordulása indította az amerikai lelkészt. Célcsoportját kezdettől fogva azok alkották, akik felekezeten kívüliek, illetve csak nominális keresztyénekként, passzívan, Huber terminológiájával élve „távolságtartó egyháztagokként” kapcsolódtak a hit világához. A Céltudatos Gyülekezet kötet első fejezetét szerzője ennek a jelenségnek, illetve az ezzel kapcsolatos akciótervnek szenteli.

A német teológus krízislistájához nagyon hasonló problémákra kíván reagálni Warren, amikor koncepciója kidolgozása során kiemelt figyelmet szentel az aktív egyháztagságnak, a pénzügyeknek, a munkatársak kiválasztásának, a kis- és nagyobb közösségekben való egyesülés fontosságának, a jól múködő struktúra kiépítésének és a céltudatos (mindenben a Krisztustól kapott célokra irányuló) orientációnak.

Nathan Hatch egy ezzel - és dolgozatunk átfogó témájával - szorosan kapcsolatba álló gondolatsort fogalmazott meg a Wheaton College magazinjában. Az ő érdeklődése arra irányult, hogy a fellazult társadalomban, a jelentőségüket veszített egyházak „piacán” hogyan jelenhet meg valaki, aki a még megmaradt igényekre könnyű válaszokat adhat. Véleménye szerint „jellemző ránk az, hogy olyan vezetőket választunk, akik a »vallási piacon« képesek tömegeket maguk köré gyűjteni. A gond azonban az, hogy ezek a vezetők nem feltétlenül alkalmasak egyházvezetőnek. Inkább azokhoz hasonlítanak, akik vezető politikai szerepre törekszenek, vagy akik valamilyen meghatározott cél elérése érdekében tömegeket tudnak megmozgatni.”[16] Ebben az idézetben számos olyan kifejezés található, amelyek kitüntetett helyen szerepelnek Warren terminológiájában: tömeg, cél, sokaság magunk köré gyűjtése, tömegek megmozgatása. Ráadásul nem csak a kifejezések késztetnek bennünket arra, hogy Hatch gondolatai alapján a céltudatos mozgalomra gondoljunk, hanem az az élethelyzet is, amire itt a szerző utal: a gyökerét veszített társadalomban megjelennek olyan vezetők, akik ügyes módszerek segítségével hatásosan toboroznak és irányítanak tömegeket bizonyos célok felé. Warren tiszteletesre is ez lenne igaz? Jogosak lennének Hutchings vádjai, hogy a kaliforniai „megagyülekezet” pásztora nem egy krisztusi, bibliai alapokon álló (egyházi) vezető, hanem teljesen más motivációk által vezérelt ember? Beleeshetünk ugyanebben a hibába, bűnbe magunk is, ha tudatosan, stratégiát alkotva szolgálunk közösségeinkben és építjük a gyülekezetet? Magyarországon mennyiben hasonló és mennyiben eltérő a helyzet? Az ekkléziológia jelenleg fontossá vált területein történő vizsgálat segítségünkre lehet a válasz megtalálásában. A következőkben ezt fogjuk megtenni.

2. A közép-kelet-európai és az amerikai társadalmi közeg eltérései

Jenkins mutat rá, hogy az amerikai keresztyének (különösen is a konzervatívok és az evangélikálok) egyházaik erős hanyatlását vélik felfedezni hazájukban, míg a liberálisok azon aggódnak, hogy így is túlságosan erős az amerikai „teokrácia”. Mindeközben az európai országok hívői csodálják az USA-ban működő gyülekezetek szárnyalását, saját hitéletük beteg vagy haldokló voltán szomorkodva.[17] Warren gyülekezetalapítási vágyának is az volt a motivátora, hogy látta az egyházak háttérbeszorulását környezetében. „Amerikára koncentrálunk” - írja alapművének egyik alcímében.[18] Modelljét a szekularizációs folyamat által visszaesett amerikai keresztyén gyülekezetek újra-energizálása érdekében alkotta meg.

Európa azonban sokkal rosszabb helyzetben van. Bármely, ezen a területen kikutatható mérőszám ezt mutatja. Például, egy felmérés során, az „a vallás nagyon fontos szerepet játszik az életemben” kijelentést a vizsgált európaik 21%-a tartotta önmagára nézve igaznak, míg ez az USA-ra nézve 60%.[19] Ha pedig Nyugat- és Kelet-Közép-Európát, hazánk térségét hasonlítjuk össze, akkor azt találjuk, hogy a volt szocialista országokban (így Magyarországon is) még egy másik szekularizációval is számolnunk kell. Nálunk a világban végbement, globális szekularizáció mellett még ezzel a másik tényezővel is számolnunk kell, amit a szocialista társadalmi rendszer okozott. Ez dupla szekularizációs hatást jelent.

Tomka Miklós vallásszociológus így ír erről:

„Kelet-Közép-Európa két nagy társadalomtörténeti törés után jutott mai helyzetébe. A második világháború vége és a kommunista hatalomátvétel döntő változásokkal járó, mesterséges társadalmi kísérlet kezdete. Ez a kísérlet megbukott. 1989 egy újabb törés éve. A társadalmi-gazdasági viszonyok ismét alapvetően átalakultak. Nem csak a politika, hanem a társadalom rendje és szerveződése terén is három különböző rendszer követi egymást.”[20]

Ezek a törések nyilvánvalóan országunk életének egészére nézve alapvető hatásokkal jártak. Az egyházak működésére nézve szintén. A második világháború végéig az egyházak a magyar társadalom meghatározó fontosságú tényezői közé tartoztak. A szocialista rendszer alatt üldözöttekké és elnyomottakká váltak, végül a rendszerváltást követően a vallás „…újra közéleti tényező, amelynek pontos helye és szerepe azonban még nem véglegesült .”[21]

Így látjuk magunk is: az egyházak ismét szabadon szolgálhatnak, közéleti tényezők, de a múlt nem tért vissza egycsapásra. Jenkins 2007-ben írt művében hazánkról is említést tesz: „ma, a volt szovjet blokk néhány országa oly annyira szekularizált, mint Hollandia, ha nem még inkább: Magyarország, a Cseh Köztársaság, Észtország, és a korábbi Kelet-Németország felnőtt lakosságának nagy százaléka vallja magát nem vallásosnak.”[22] A szekularizáció tehát nem csak abban az értelmében érte el nemzetünket, hogy modernizálódott a társadalmunk (társadalomelméleti értelmezés), hanem úgy is, hogy a vallás a társadalom és az egyes ember életében betöltött szerepe jelentősen visszaesett.[23] Tomka rámutat arra, hogy a társadalom makro-rendszereinek folyamatos fejlődése, egyre inkább részekre való tagolódása magában hordozza a vallás térvesztését is. A következőképpen vezeti le ennek folyamatát:

„A differenciálódás és szegmentálódás velejárója a részterületek egyenkénti öntörvényűségének megerősödése… Ebben a folyamatban minden ideológia leértékelődik, a korábban általános szemléleti és életviteli modellként érvényesülő vallás is elveszíti univerzális szerepét és társadalmilag kötelező jellegét, és ennek következtében szerepe mikro-szinten, az individuumok életében is megváltozik: egyrészt befolyása az élet bizonyos területeire korlátozódik, másrészt csupán az emberek egy része számára marad jelentősége, azaz a hívek száma csökken.”[24]

Ez a szekularizáció globális megjelenési formájának pontos leírása véleményünk szerint. Ez nem korlátozódik hazánkra, vagy térségünk többi, volt szocialista országára. Ez így zajlott le (és zajlik jelenleg is) Nyugat-Európában, és az Egyesült Államokban is.

Ami a magyarországi társadalomban történt szekularizációs folyamat sajátja az USA-hoz képest, az a másik szekularizációs hatás, amit a korábbi, szocialista társadalmi berendezkedés okozott. Az egyének életében az egyházak szerepének tudatosan, államilag irányított háttérbeszorítása abban jelent meg, hogy távol tartotta őket hitük gyakorlásától. Nagy számban még a népegyházakba tartozó egyháztagok sem gyakorolták hitüket aktívan. A hitvalló egyháztagságot hirdető közösségek, mint például a baptisták, pünkösdisták, az úgynevezett evangéliumi szabadegyházak pedig még komolyabb hátra tételt szenvedtek el: a teljes betiltást, aktív egyháztagjaik életpályájának a hatóság részéről történő (nyíltan zajló vagy rejtett) derékba törését.

Nem állíthatjuk azonban azt, hogy ez, a szocialista rendszer által tudatosan okozott szekularizáció csak negatív hatást ért volna el az egyházakra nézve. „A pártállami politika üldözte a vallást, a pártállamban megjelenő társadalmi-kulturális szembenállás viszont, amikor a vallás és az egyház a hagyományőrzés és az ellenzékiség intézményévé vált, ezzel új, a nyugat-európai társadalmakban nem létező tápot adott neki”[25] - érvel ezzel kapcsolatban a vallásszociológus.

Mindez azt mutatja meg, hogy Warren környezetéhez képest a magyarországi egyházak társadalmi közege sokkal bonyolultabb folyamatok eredményeként alakult ki. Amikor az amerikai lelkész gyülekezetbe nem tartozókat, ateistákat, vagy passzív egyháztagokat ér el kaliforniai gyülekezete számára, hogy őket ott egyre komolyabb elkötelezettségre hívja és ezáltal építse gyülekezetét, akkor eltérő háttérből érkező tömegekkel és személyekkel van dolga, mint egy magyarországi református vagy baptista lelkésznek. Az egyház felé való vonzódás vagy attól való távolmaradás elemeit hazánkban a szocialista társadalmi rend alatt elindult, és azóta jelentősen átalakult folyamatok is jelentősen befolyásolják. Mindezek mellett ráadásul az Egyesült Államokban sokkal inkább jellemző az egyén egy adott egyház életbe való bekapcsolódására a szabad társulás elve, míg ezzel szemben hazánkban (mint Európában általában) a történelmileg kialakult egyházak, felekezetek léte sok mindenben meghatározó.

A fenti, rövid kitekintés megerősít bennünket abban, hogy annak érdekében, hogy a saját egyházszociológiai helyzetünkben bármit is tanulhassunk külföldi szerzőktől, szükséges az általuk leírt gyülekezetépítési modell kulturális transzformációját elvégeznünk, és semmiképpen sem szabad „szolgai módon” lemásolni azokat.

3. Hit egyház nélkül

Amint az előzőekben Huber műve alapján rámutattunk, az egyházhoz való tartozás kérdése alapvetően megváltozott az elmúlt évtizedek során. A szekularizálódó társadalomban a vallási kérdések egyre kevésbé fontosak, és tömegek fordulnak el az egyházaktól, vagy válnak legalábbis passzív, névleges egyháztagokká. A templomokban egyre kevesebb istentiszteletre járó embert látunk. Zulehner leírása[26] szerint azok száma, akik a „hit hajlékában élnek”[27] (azaz egy egyház keretei között), azonos azokéval, akik teljes mértékben ateisták. A többiek „vallási komponisták”[28], azaz olyan emberek, akik saját vallásosságukat alkotják meg.

Az osztrák katolikus teológushoz hasonlóan Huber is tárgyalja ezt a jelenséget könyve „Igen a hitre, nem az egyházra?”[29] című alfejezetében. Ugyanakkor ő arra is rámutat, hogy ez a megfogalmazás azonban megtévesztő is lehet, mert az egyházaktól való távolodás szükségképpen a hittől való eltávolodást is jelenteni fogja. A kettő nem lehet meg egymás nélkül. Amiben ők ketten egyetértenek az, hogy szükséges egy új, missziói tudatra jutni, és az alapján cselekedni. Nem mondhatjuk azt, hogy ma már nem lenne szükség tudatos evangélizációs és tanítványnevelő tevékenységre. Nem szabad tehát úgy gondolkodnunk, hogy jelenkorban az európai (benne a magyarországi) keresztyénség feladata már csak a meglévő egyháztagok lelki szükségleteinek kielégítése lenne. Emellett szükséges a hitterjesztő szolgálat, és azok elérése, akik még nem járnak hitben és nem tartoznak az egyházhoz.

Az egyházak tömegeket veszítettek, így szükséges új tagokat toborozniuk - bíztat a megoldáshoz jutásra Adolphsen.[30] Ennek érdekében szükséges a tiszta kommunikáció, hogy a pluralista társadalomban ne tegyenek az emberek egyenlőségjelet a hit (vallás) és például az ezotéria közé. Őszerinte is meg kell újulnunk a missziói tudatunkban és az ebből fakadó gyakorlatunkban. Bár írásának címe toborzásról szól, leszögezi, hogy sosem szabad elfelejtenünk azt, hogy az ember hitre jutása mindig Isten műve.[31] Ugyanakkor nekünk dialógusban kell lennünk környezetünkkel, mert ez, a partneri viszony az egyetlen hiteles missziói mód.

Egy példája a szükséges cselekvésnek az, aminek szükségességére Zulehner így mutat rá: „…az egyház hagyományos közvetítő csatornái használhatatlanná váltak”[32]. A szerző szerint a megoldás az, ha az egyházaink a szolgálatukat úgy végzik, hogy nem feledik: ismert a megbízatásunk, látjuk, hogy folyamatosan változik körülöttünk a kultúra, és az így kialakult helyzetben dialektikus kölcsönhatásban vagyunk környezetünkkel.[33]

Warren felfogásának szintén fontos oszlopait jelzik ezek az elemek. A megbízatásunk összefoglalása őszerinte is a missziói parancs. Az ő véleménye szerint is a változó kultúra az, ami meghatározza szolgálatunk módját, hiszen a dialektikus megközelítés a céltudatos koncepció sajátja. Hivatkozott művének kilencedik fejezetében, a „Kik alkotják a célpontot?” cím alatt egy, erősen a kultúrára alapozott missziói megközelítést javasol. Megalkotja például „Saddleback Sam” virtuális figuráját, aki megjelenti gyülekezet tagjai számára a tipikus, célcsoportjukban tartozó városi értelmiségi embert. Az ilyen személy kérdéseinek felmérése, és az azokra adott válasz fontos feladata a gyülekezetnek Isten szavának hirdetése során. Azaz az Adolphsen és Zulehner által is hangsúlyozott dialógus híve az amerikai lelkész is.

Volf találóan fogalmaz, amikor így érvel: „a hit egyházi közvetítettsége azt szolgálja, hogy az ember közvetlen (ám nem közvetítetlen) viszonyba kerüljön Istennel: neki magának kell hittel elfogadnia az üdvösséget Istentől.”[34] A szerző leírja, hogy ennek következtében a hitre jutó ember nem marad egyedül Istennel, hanem azonnal a többi hívővel is kommunióba, közösségbe kerül.[35] Véleményünk szerint is így van: nem lehetséges az, hogy valaki individuális hitéletet él. Ugyan személyesen ő maga kerül kapcsolatba Istennel, de az magában hordozza azt, hogy a többi hívő ember közösségébe is belép. Innentől kezdve pedig értelmét veszíti az individualizmus kérdése, hiszen mindenestől közösségi válik az ilyen személy Istenben való identitása.

Nem lehetséges tehát úgy élni hitéletet, úgy kapcsolatban lenni Istennel és az Ő egyházával, hogy ez ne jelenne meg egy adott, helyi gyülekezethez való tartozásban. A communio sanctorum („a láthatatlan egyház”) csakis úgy létezhet, hogy látható gyülekezetekként jelen van, érzékelhető ebben a világban, így „…a láthatatlan egyházhoz való tartozás feltétele egy látható gyülekezetben való tagság”[36].

Selderhuis feleleveníti Kálvin nézeteit ezzel a kérdéssel kapcsolatban. Szerinte nincsen létjogosultsága azt mondani, hogy „valaki hisz az egyházban”, hanem csak „az egyházról, amely hisz”, beszélhetünk.[37] A holland teológus szerint Kálvin ebből kiindulva egy két részből álló következtetésre jutott. Az első, hogy az egyház Isten saját intézménye, azaz nem a hívő közösség hozza létre azt. A másik, hogy az egyház a szentek közössége, és nincsen szüksége arra, hogy tagjai intézménnyé tegyék, ahogyan azt a Római Katolikus Egyház tanítja.[38] Az egyház azért az, ami, és azért működik úgy, ahogyan, mert Isten alkotása. Ez az oka annak is, hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni. „Az egyházon kívül nincsen remény sem a bűnbocsánatra, sem az üdvösségre - és Kálvin itt félreérthetetlenül a látható egyházról beszél”[39] - írja Selderhuis.

Az imént leírtak örömre adnak okot számunkra. Magunk is úgy látjuk, hogy az egyház nélküli hívő keresztyén élet nem csak gyakorlati értelemben lehetetlen, hanem teológiai értelemben is létjogosultság nélkül való. Warren szerint sem kell tétlenül nézzük egyháztagságunk elsorvadását. Ő azért írta meg művét, azért indította el a Céltudatos Gyülekezet Mozgalmat, hogy az egyházaknak, benne is a helyi gyülekezeteknek segítsen. Kifejezi, hogy nem kívánja csak saját gyülekezete javára fordítani mindazt, amire eljutott, hanem meg szeretné osztani azt másokkal. Kiváltképpen a lelkipásztoroknak szeretne segíteni. Így bár „ez a könyv mindenkinek szól, aki szívén viseli gyülekezete növekedésének ügyét”[40], elsősorban lelki vezetőknek, és közülük is a gyülekezeteket vezető lelkipásztorainak írta. Kifejezi, hogy „a lelkipásztorok változás legfontosabb előmozdítói, akik leszámolhatnak társadalmunk problémáival.”[41] Számunkra nagyon bátorító ezen sorok olvasása, hiszen naponta tapasztalhatjuk szekularizált környezetünkben az egyház térvesztését, és ezen belül is a lelkipásztori szolgálat fontosságának alábecsülését.

Warren tiszteletes kifejezi, hogy ő ott áll a sok, kis gyülekezetben névtelenül tevékenykedő lelkipásztor mögött: imádkozik értük, inspirációt szeretne adni nekik, is gyakorlati segítséget is kínál megrekedt vagy reménytelennek tűnő szolgálati helyzetekben. Ezt számos alkalommal hangsúlyozza könyvében. Ő nem szeretné passzívan nézni, hogy az egyháztagság leépülésével az emberek nem csak felekezeteiket engedik a társadalom perifériájára szorulni, hanem saját hitükben is egyre gyengébbé válnak. Mert e kettő őnála is együtt jár, ahogyan Huber is vélekedik. Warren nem hisz abban, hogy gyülekezet nélkül érdemes, vagy lehetséges lenne Krisztus követőjeként élni. A „hit igen - de egyház nem” felfogásra ő nemet mond. Warren olyan gyülekezetet épített, amely jelentős szerepet játszik a társadalomban (helyi és nemzetközi szinten), és tagjai elkötelezettek gyülekezeti tagságukban. Az „Érett tagok nevelése” címet viselő fejezetben ír például arról, hogy milyen károkat okoz a következő módon megfogalmazható jelenség: „a hitbeli növekedés mindenkinek a saját személyes ügye”[42]. Warren elítéli az USA, ezen a területen tetten érhető egyházi kultúráját, amely megítélése szerint az individualizmus bálványozásához vezetett. Véleménye szerint az Egyesült Államokban még a lelki fejlődésről szóló művek nagy része is az egocentrizmust támogatja.[43] Ő ezzel szemben a hívő ember közösségen belül történő növekedését szeretné elősegíteni, ezért írt könyvet az egyház ma korban való relevanciájáról, és arról hogy hogyan építhetünk olyan gyülekezeteket, amelyek ma is képesek közösségbe tömöríteni a hívő embereket.

4. A tagság részvétele a szolgálatban a lelki ajándékok alapján

Volf szerint minden egyház által elfogadott tétel, hogy „az egyház a benne részt vevő tagok - laikusok és hivatalviselők - által él, akiknek közösségét a Szentlélek teszi egyházzá”.[44] Az ortodox és katolikus felfogás az, hogy az egyház a pap által cselekszik, és bár a laikus hívők szintén szubjektumai az istentiszteletnek, de az ő részvételük csak közvetett.[45] Ráadásul a a helyi pap sem a legmagasabb szintet jelöli ebben struktúrában, hiszen végső soron a püspök „testesíti meg” az egyházat (mert ő in persona Christi cselekszik) ebben az episzkopocentrikus modellben.[46]

Ezzel szemben véleményünk szerint a gyülekezet szolgálata és Istennel való kapcsolata a teljes egyháztagságon keresztül történik, és egyetlen hívő esetében sem közvetett módon (papon vagy püspökön keresztül). Volf szavaival élve: „a megváltás közvetítése nem csak a hivatalviselőkön keresztül érvényesül, hanem a gyülekezet valamennyi tagján keresztül…”[47] A hit megélésben és a hitvallásban (kimondott szavakkal, énekekkel, a keresztségben és úrvacsorában való részesülés által, stb.) ugyanis a gyülekezeti tagság is végzője az istentiszteletnek, nem csak azok, akik hivatalt viselnek az adott gyülekezetben. Ezért válik fontossá az, hogy Isten Szentlelke lelki ajándékokat ad a hívő embereknek a szolgálat végzéséhez. Ezek az ajándékok ugyanis kijelölik az adott egyháztag szolgálatát, és Istentől kapott felhatalmazást is jelentenek. Volf szerint „az, hogy keresztyének egyénenként hogyan valósítják meg általános papságukat, az általános elhíváson belüli egyéni, sajátos karizmán (vagy karizmákon) alapszik”[48].

A gyakorlatban ennek nagy jelentősége van. Véleményünk szerint a szolgálatokat tekintve passzív egyháztagság egyik oka éppen az lehet, hogy nem tanítjuk a tagoknak a lelki ajándékokat, és az azok alapján történő szolgálatba állás lehetőségét. Ha ugyanis teológiai értelemben egy egyházban nincsen tisztázva a tagság szerepe a szolgálatban, akkor az a tagok háttérbe történő vonulásához vezet.[49]

Warren mozgalmának egyik erőssége a tagság mobilizálása - éppen a lelki ajándékok alapján. Ő tagjai között felmérést végez, hogy megállapítsa azok lelki ajándékait és egyéb jellemzőit, hogy azután ennek megfelelő szolgálatba állíthassa őket. Nem elméleti tesztekkel végzi ezt, hanem sokkal gyakorlatiasabb módon. „Kezdj el bekapcsolódni különböző szolgálati területek munkájába, és akkor felfedezed az ajándékaidat”[50] - írja. Ezen a területen véleményünk szerint nagyon fontos az ő koncepciójából tanulnunk, és megtalálnunk saját módunkat és eszközeinket arra, hogy az egyháztagság passzivitásának ezen okát megszüntessük, és a magunk részéről mindent megtegyünk azért, hogy tagjaink Istentől kapott lelki ajándékaik alapján szolgálhassanak. A Céltudatos Gyülekezet című könyvében részletes útmutatást ad ehhez, annak a „Hogyan neveljünk ki érett tagokat?” és a „Hogyan lesznek a gyülekezeti tagokból szolgálók?” című fejezeteiben.

5. Mi tekinthető egyháznak?

Az egyik legizgalmasabb kortárs ekkléziológiai kérdés ez. Amint rámutattunk, korunkban az egyház befolyása visszaszorul a társadalmi életben, jelentős mértékben csökken az egyházhoz tartozók száma, és a megmaradtak nagy százaléka is passzív egyháztag.[51] Ezzel párhuzamosan tapasztaljuk az egyházak fragmentálódását is. A világ minden országában, így Európában és hazánkban is számos egyházat (felekezetet), és számtalan, felekezeteket nem is alkotó, független gyülekezetet találunk. A közepes és nagyobb méretű egyházaknak emellett azzal is számolniuk kell, hogy saját keretein belül számos kegyességi irányzat, szövetség alakul ki. Hogyan szükséges ezekhez viszonyulnunk? Mit tekinthetünk ma Isten láthatatlan egyházához tartozó látható, helyi közösségnek?

Volf is felteszi a kérdést: „mitől egyház az egyház?”[52] Válaszát a Mt 18,20-ra alapozza („…ahol ketten vagy hárman összegyűlnek az én nevemben…”). Ő nagy jelentőséget tulajdonít ennek az igeversnek, ezért így fogalmaz: „…a Mt 18,20-at nem csak az egyház meghatározásának alapjává teszem, hanem annak alapjává is, hogy külsőleg miként nyilvánul meg az egyház. Ahol ketten vagy hárman összejönnek Krisztus nevében, ott nem csak Krisztus van jelen, hanem a keresztyén egyház is megvalósul - lehet, hogy egy rossz gyülekezet, olyan egyház, amely ellene szegül a szeretetnek és az igazságnak, amely azonban ennek ellenére egyház.”[53] Azaz Volf véleménye szerint az egyház Krisztus teste az adott helyen, ahol kettő, három, vagy több hívő deklaráltan a Megváltó nevében jön össze[54], gyakorolja küldetését és szolgálatát akár jó, akár rossz (nem kielégítő) módon. Érvei kifejtése során több részletet is közöl azzal kapcsolatban, hogy mit ért a „Krisztus nevében való összegyülekezés” alatt. Mint írja,

„a Krisztus nevében egybegyűlők, amikor a szentségek megünneplésével, prédikációkkal, imádsággal, énekkel, bizonyságtételeikkel és hétköznapi életükkel megvallják hitüket, Isten igéjét szólják egymásnak és a világnak. Az egyháziságot létrehozó legfontosabb jel a Krisztusba vetett hitnek e nyilvános megvallása az ige többféle megszólaltatása által. Ezen keresztül él az egyház, és mutatja meg kifelé magát.”[55]

Volf kifejezi azt is, hogy mivel „az egyház nem más, mint emberek hite és hitvallása”, ezért ez nem csak jelzi az egyházi mibenlétet, hanem ez is teszi egyházzá az egyházat.[56] A szerző következtetése egybevág azzal, amit magunk is az igaz egyház ismertetőjegyeiről vallunk a fővonali protestáns egyházakban.[57]

Lépjünk azonban tovább ezen a területen! Lényeges terület ma a kortárs ekkléziológiai tanulmányokban a szentségek vagy sákramentumok gyakorlásának kérdése. Bár ennek számos más területhez (így dolgozatunk más alpontjaihoz is) szoros kapcsolata van, most az egyház mibenlétének kérdéskörén belül tárgyaljuk. Amikor Warren céltudatos koncepciójáról beszélünk, elengedhetetlen arra gondolnunk, hogy az nem csak egy helyi gyülekezetet érint, ami egy adott felekezetbe (az adott esetben az USA-ban működő Déli Baptista Szövetségbe) tartozik. Mára mozgalommá vált, így számos ország sok felekezetében alkalmazzák. A sákramentumok témája az ökumenikus érdeklődésű kortárs ekkléziológiai írásokban sem csak azért fontos, mert szükséges átgondolni a különböző felekezetekhez tartozó hívők közös úrvacsoráját; vagy mert a felekezeteknek szükséges letisztázni egymás keresztségének elfogadásának kérdését. Témánk szempontjából a lényeges az, hogy mi köze van a sákramentumoknak, illetve azok gyakorlásának az egyházi mibenléthez. Volf véleményét osztjuk, aki szerint „szentségek nélkül nincs egyház, ám az is gaz, hogy hitvallás és hit nélkül nincsenek szentségek. Mindenhol ott az egyház, ahol azok, akik egybegyűlnek - legyenek akár csak ketten vagy hárman -, sokszínű hitvallásukkal kifejezik a Megváltó Úr Krisztusba vetett hitüket a keresztség és az úrvacsora vétele által.”[58]

Az egyház vagy a keresztyén hívő definícióját mi komplexebbnek gondoljuk, mint ahogyan az kiolvasható lenne Volf vélekedéséből („keresztyénnek lenni annyit jelenet, mint megkeresztelve lenni, és részt venni az úrvacsora megünneplésében”[59]). Amivel azonban feltétel nélkül egyetértünk, az Volf azon tétele, hogy a sákramentumok gyakorlása nélkül nem lehet egyház ma sem. Ezek gyakorlására pedig a hit és a hitvallás vágya ad okot. A rendszeres teológiai analízisünk során rámutattunk, hogy Warren is ezt vallja. Mind a keresztséget, mind az úrvacsorát gyakorolja, és annak módja megáll a bibliai alapelvek és a reformátori teológia alapján.[60]

Volf a rész-definíciókat összegezve a következőkre jut, amikor egy adott közösség egyház voltát vizsgálja:

„Minden olyan gyülekezet, amely az egy Jézus Krisztus körül mint Úr és Megváltó körül jön össze, nyilvánosan és sokféle formában megvallva belé vetett hitét - így a keresztség megvallás és az úrvacsora vétele által is -, és amely nyitott Isten valamennyi egyháza és minden ember felé, a szó teljes értelmében egyház, mert Krisztus azt ígérte, hogy Lelke által jelen lesz benne, mint Isten teljes népe eschatologikus egybegyűjtésének zsengéjében. Egy ilyen gyülekezet ma is szent, egyetemes és apostoli egyház.”[61]

Számunkra elfogadható és irányadó ez a végkövetkeztetés. Különösen is megragadta az a figyelmünket, hogy Volf az egyház ismérveit is felsorolja tétele végén. Igen, az egyház szent - azaz „a világtól megkülönböztethető”; egyetemes - tehát „az apostolok korától kezdve a hívőket minden időben és helyen magába foglalja”; és apostoli - ami azt jelenti, hogy „az apostolok alapították, és az az apostolok tanítását hűségesen megőrizte, tanította és aszerint is élt” - ahogyan ezt Culver is ismerteti.[62]

Az imént felsorolt elemek (mint szükséges feltételek) mind beazonosíthatóak Warren írásaiban és gyakorlatában: a Jézus Krisztus (mint Úr és Megváltó) körül történő összegyülekezés; a hit megvallása többek között keresztség és úrvacsora által; nyitottság a többi hívő ember és egyház felé. Ezek alapján megállapíthatjuk, hogy Warren gyülekezeti modellje ebből a szempontból is megállja a helyét, és teológiai értelemben egyháznak minősül.

6. Az egyház helye

Ezen pontunk címét Bonhoeffer, „Az egyház lényege”[63] című könyvének egy fejezetcíme adja. Azért választottuk ezt, mert véleményünk szerint ez rendkívül találóan fejezi ki az egyik legfontosabb kortárs ekkléziológiai kérdést. A szekularizáció és a vele együtt járó társadalmi változások nem csak a keresztyénség szolgálatát, vagy más megnyilvánulásait befolyásolták. Az egyház a társadalomban betöltött szerepe változott meg. Azaz az egyház helye. A hivatkozott műben a szerző három területre utal, ahol ez a változás megtörtént: a világban, a keresztyénségben, a rendszeres teológiában.

Az egyház már nem úgy van jelen a világban, mint korábban. A változást legjobban úgy lehet kifejezni, hogy az egyházat ma már a helynélküliség jellemzi Bonhoeffer szerint, és ez azt okozza, hogy „megragadhatatlan lett, ezért ő sem képes másokat megragadni”.[64] Ennek egyik megjelenési módja az, hogy az istentisztelet csak a kispolgárokat célozza, és nem ad helyet a gazdasági élet szereplőinek, az értelmiségieknek, a forradalmároknak - érvel az evangélikus teológus.

Megváltozott az egyház helye a keresztyénségen belül is. A szerző úgy látja, hogy ma már csak az ünnepek esetében látható az egyház szerepe, pedig Isten a keresztyének mindennapjaiban is szeretne benne lenni, hiszen mi nem vétettünk ki a világból.[65]

Végül megváltozott az egyház helye a rendszeres teológiában. Bonhoeffer szerint „a súlyos probléma az, hogy a rendszeres teológiában az egyháztan egy a tantételek sorában, ugyanakkor a tanítás egésze az egyház függvénye”[66]. Ezt azt jelenti, hogy a hit területén az egyház olyannyira meghatározó, hogy nem a dogmatikának kell elhelyeznie valahol az egyházat, hanem az egyháznak kell meghatároznia a dogmatikát, hiszen az egyházban található Isten ismerete. „Az egyháznak a dogmatika előfeltételeként való elismerése mind a teológiai alapelveket, mind a tantételeket illetően a hamis protestáns szubjektivizmus meghaladását jelenti. Egy új egyházi gondolkodásmód és tudás felfedezéséről van szó”[67] - írja a szerző.

Bonhoeffer gondolatait összevetve Warren modelljével arra jutunk, hogy az alapproblémát mindketten hasonlóan látják. A kaliforniai lelkész könyvében ismerteti gyülekezete megalapításának történetét és azt, hogy miért igyekezett azt olyanra formálni, amit ma már a céltudatos gyülekezet névvel illetünk. Az egyháztól elfordult emberek elérése volt a célja, mert maga is azt tapasztalta, hogy megváltozott az egyház szerepe a tömegek életében: a gyülekezetek nem tudták megszólítani többé a fejlődő, urbanizálódó népességet, a városi értelmiségieket. Warren azonban pont őket célozta meg az újonnan alapításra kerülő gyülekezetével.[68] Ő egy olyan gyülekezetet álmodott meg, amely az emberek ünnepeiben és hétköznapjaiban is fontos szerepet játszik. A számára célcsoportot jelentők előnyben részesítik a gyülekezet hétköznapi megnyilvánulásait az ünnepi, formális alkalmakkal szemben.[69] Az úgynevezett kereső-központú istentisztelet kialakításáról írt tanácsai során számos pontban arról értekezik, hogy az embereket a mindennapjaik valóságában kell elérnünk, és az egyháznak ezt a megjelenésében és cselekedeteiben is ki kell fejeznie. Warren számára is az egyház, a gyülekezet élete, szolgálata a meghatározó. Itt zajlik az Isten megtapasztalása és a hit megélése. A lelkész igyekszik minden tételét a Szentírásból származtatni, de ő sem dogmatikai tételek által meghatározható, azok által korlátozható egyházban gondolkozik.

Számos hasonlóság látható tehát a céltudatos koncepció és Bonhoeffer gondolkodása között. A nagy különbség véleményünk szerint az, hogy Warren nem kutatja ki a társadalom átalakulásának okait, tényezőit, variánsait, hanem csak rámutat a következményekre. Legalábbis nem írja elemzését. Hivatkozik arra ugyan, hogy alapos kutatásokat folytatott szolgálati területének demográfiai, szociális és egyéb jellemzőinek megismerése érdekében[70], de ennek a kutatásnak mibenlétét és részletes elemzéseit nem adja közre. Mentségére szóljon, hogy ő nem egy tudományos, szűk értelemben vett teológiai művet kívánt írni, hanem egy olyan gyakorlati útmutatást, amely alapján egy gyülekezet lelkipásztora és tagsága képes lehet átformálni a közösség szerkezetét és szolgálatát a releváns társadalmi megjelenés érdekében. Ugyanakkor - véleményünk szerint - Warren hibát követett el azzal, hogy nélkülözte az alaposabb, teológiai megközelítési módot, hiszen így a pragmatizmus irányába való elhajlás feltételezése miatt sokan elvetik művét és egész munkásságát.

7. Az egyház formája

Bonhoeffer az egyház helye megváltozásának tárgyalása után rátér az abból fakadó forma kérdésére. Ádám és Krisztus párhuzamát és szembenállást vizsgálva hangsúlyozza, hogy az egyház csakis Krisztus felől értelmezve értheti meg önmagát[71], hiszen az Ádám felől értelmezett embernek vége, legyőzésre került. Az egyház és Krisztus viszonylatában a szerző a Megváltó helyettes áldozatára, mint az egyház megalapozására hívja fel a figyelmünket. Ez azonban azt is jelenti szerinte, hogy az egyház struktúrája sem lehet ettől független. Az egységstruktúra (Krisztus gyülekezetként való léte), az uralom-struktúra (Krisztus mint a gyülekezet ura), és a közösségi struktúra (Krisztus mint testvér) mind ebből adódik.[72] Az ilyen módon szerveződő közösségben lehet beszélni cselekvő gyülekezetről, amely mind igehirdetésében, mind az egyetemes papság elve szerinti, tagjai által a világban végzett szolgálata által a mai korban is hitelesen jeleníti meg a hitet és Isten Országát.

Warren mindenestől a cselekvő gyülekezetben és az aktív egyháztagságban hisz. Bonhoefferrel együtt vallja, hogy a Krisztus által elvégzett megváltásban van mindennek az alapja. A céltudatos koncepció alapja, hogy az Istentől való (krisztusi) indentitás meghatározza az egyház formáját is. Ha hívő emberekként (egyénileg és közösséget alkotva) szeretnénk Isten kezében eszközzé válni abban, hogy a lelki otthon nélkül élő tömegek Istenhez forduljanak és gyülekezetbe tartozzanak, akkor készeknek kell lennünk olyan gyülekezetet építeni, ahol ez megvalósulhat. Azaz, ha az egyház és a gyülekezetek formája teret ad a keresőknek, akkor tömegek térhetnek vissza nem csak az egyház közelébe, hanem aktív gyülekezeti tagságot is alkothatnak - vélekedik Warren.

8. Mi az egyház dolga a világban?

„Hogyan szóljon az egyház a világhoz?” - teszi fel a gyakorlati alkalmazást meghatározó kérdését Bonhoeffer.[73] Arra mutat rá, hogy világunk szociális, gazdasági, politikai problémáival kell foglalkoznunk, mert ezekben átfogó jellegű koncepciókra és az azokból fakadó konkrét megoldásokra van szükség. Ha erőtlennek éreznénk magunkat erre, akkor ne feledjük el: még nem merítettük ki a lelki erőforrást, amely rendelkezésünkre áll mindebben.[74]

A megoldást módját azonban Bonhoeffer nem úgy látja, hogy nekünk konkrétan a sorolt problémák kezelésébe kellene bekapcsolódnunk. Jézusra hivatkozva állítja, hogy nekünk a megváltás tényével kell foglalkoznunk, és majd abból fakad az emberi problémák megoldása. Sőt, nem is szabad az emberi problémákat mint kiindulási pontokat tekinteni.[75] Mindenben Jézus Krisztusra kell tekintenünk, és cselekedeteinknek és teljes szolgálatunknak is Őrá kell irányulnia. Így Bonhoeffer szigorúan elkülöníti a lelkipásztori és a diakóniai megbízatást: „az első isteni, a második földi, az első Isten Igéjének, a második a keresztyén életnek a területe.”[76] Tehát nem azt állítja, hogy nem szükséges a keresztyéneknek részt venniük a világ gondjainak hordozásában, az emberek valós problémáinak megoldásában. Ő inkább az egyház elsődleges küldetéséről szól - amely minden előtt áll és meghatározza annak identitását. Csak ezután arról, hogy ez előbbiből fakadhat az egyház részvétele a világ problémáinak kezelésében.

Ezeket a gondolatok összevetve Warren írásaival és szolgálati gyakorlatával, azt látjuk, hogy a hasonlóságok és a különbözőségek az eddigiekben leírtaktól most sem térnek el. Az amerikai lelkész is látja világ nagy gondjait: az öt nagy óriásnak nevezi azokat (lelki üresség, önző vezetés, szegénység, betegségek, és írástudatlanság).[77] Hite szerint az egyház - és benne is különösen is a helyi gyülekezetek - szolgálata, diakóniai tevékenysége lehet a legeffektívebb segítség ezekben. Azonban ezen tevékenységek is csak az egyház sajátos létezéséből adódhatnak. Ezért szükséges, hogy olyan gyülekezetek sokasága kapcsolódjon be ebbe a szolgálatba, amelyek Istentől függenek, az Őtőle kapott célok alapján működnek. Warren munkásságban ezt a PEACE Terv írja le[78]. Bár a PEACE Warren, és a teljes mozgalom részletes tervét írja le a világban való szolgálatunkról, az alárendelt szerepet játszik a gyülekezet helyes formája és tartalma kérdéséhez képest. Sajnálatosnak látjuk azt, hogy Warren nem indokolja ezt részletesen, így - felületes szemléléssel - azt lehet gondolni, hogy ő, kihasználva hatalmasra nőtt gyülekezetének és globális mozgalmának erejét, az e világi problémák emberi erőforrások (még ha egyháztagok is azok) által történő megoldását szorgalmazza.

9. Az egyház létezésének szükségessége

Az előző pontokban megfogalmazott tételek elvezetnek bennünket egy alapvetően fontos kérdéshez, amelyet sok kortársunk feltesz, kimondva vagy kimondatlanul: „szükségünk van-e egyházra?”[79] A szkeptikusok, ateisták mellett az ezotéria hívei is azon a véleményen vannak, hogy a válasz erre a kérdésre így szól: „nincsen”. Ugyanakkor a „modern egyházi irányzatok” és általában az angolszász keresztyénség határozottan érvel amellett, hogy szükséges az egyház létezése, mert szükség van az abból fakadó tekintélyre; nélkülözhetetlen a szolgálata, cselekvése; csak a megkövesedett igehirdetési gyakorlata ne lenne.[80]

Egyetértünk Bonhoefferrel, aki minderre így reagál: „…a »szükségünk van egyházra« kijelentést fenntartásokkal kell fogadnunk”.[81] Az egyházat Isten alkotta meg (abban kijelentve magát), így nincsen szüksége az ember vizsgálódására. Arra pedig kiváltképpen nincsen szüksége, hogy az ember elismerése miatt találjon létjogosultságra. Az ilyen keretet az egyház létezése nem is tűri, véleményünk szerint. Nem önmaga felsősége miatt, hanem alkotójának mindenek felett való volta miatt. Az egyház Istené, Istentől való, és létjogosultságát csakis ebben a tényben találhatjuk meg.

Az egyház cselekvését ezért nem lehet az egyház létezésétől elvonatkoztatni.[82] Vizsgálódásunk tárgyát figyelembe véve ezt azt jelenti, hogy nem csak a Céltudatos Gyülekezet Mozgalom által folytatott karitatív munkákra van szükség, hanem arra is, hogy meglássuk a mögötte álló egyházat. Azt, hogy nem lenne elégséges egy, a világ égető problémáira reagáló missziói program (a PEACE Terv) gyümölcsös folytatása ahhoz, hogy a Warren gyülekezetébe és mozgalmába tömörülő hívek hitelesen képviselhessék Istent a világ számára. Szükség van a mögötte álló (fontosságában valójában előtte és felette álló) egyházra, mert annak létezése miatt lehetséges egyáltalán a cselekvés, ami az adott esetben karitatív megmozdulások által jeleníti meg Istent.

Warren így fogalmaz könyvének utolsó lapjain, mintegy összegezve, hogy miért is kutatta évtizedeken keresztül az egyház működésének titkait, és írta meg a Céltudatos Gyülekezet című művét:

„Remélem, hogy a sorok olvasása közben érezni lehetett a Gyülekezet iránti elkötelezettségemet. Tiszta szívből szeretem a Gyülekezetet. Ez a valaha kitalált legnagyszerűbb dolog. Ha Jézushoz szeretnénk hasonlóvá válni, úgy kell szeretnünk a Gyülekezetet, ahogy Ő szereti, és meg kell tanítanunk másokat is a Gyülekezet szeretetére.”[83]

A szerző, idézett sorai után az Ef 5,25-30-ra hivatkozik. Ebben a szakaszban Jézus Krisztus, az egyháza iránt érzett szeretete kerül leírásra. Ő annyira szerette egyházát, hogy meghalt érte. Ez az érv nekünk is elégséges. Ez az alapja annak, hogy mi is szeretjük az egyházat. Nem azt vizsgáljuk, hogy szükséges-e az még ma is, mert amint kifejtettük, ennek a kérdésnek nincsen létjogosultsága. Tudjuk, hogy szükség van rá, mert Isten így látta jónak. Azt keressük, hogy Isten egyháza milyen formában, módon, és mely eszközök használatával töltheti be küldetését a leggyümölcsözőbben.

Összegzés

A fentiekben jeles teológus szerzők által felvetett, az ekkléziológia jelenét nagyban befolyásoló kortárs kérdéseket vizsgáltunk meg, és vettük össze a tudatos gyülekezetépítés felfogásával. Amint jeleztük is, arra jelen terjedelemben nem láttunk lehetőséget, hogy több, nyugatról (az esetek nagy részében az Egyesült Államokból) kiinduló gyülekezetépítési módszert vagy modellt vessünk egybe az idézet és hivatkozott szerzők vélekedéseivel. A választásunk ezért a Warren, Céltudatos Gyülekezet címet viselő kötetében leírt gyülekezetépítési felfogás vizsgálatára esett. Bár természetesen nem igaz az, hogy ezzel egyezne vagy együtt látna a bevezetőben említett, kortárs gyülekezetépítéssel foglalkozó művek nagy része. Ugyanakkor számos vélekedés szerint Warren volt az, aki a huszadik század végén egy komplex teóriát alkotott meg ezen a területen, aki nem csak annak elméletét dolgozta ki, hanem gyakorlati utasításokkal és mintagyülekezet(ek) felmutatásával országos és nemzetközi, felekezeteken is átívelő mozgalmat hozott létre. Mások ebben követték őt (legalábbis időben értve), még akkor is, ha számos tételben nem egyeznek vele, vagy éppen ellentétes véleményeket fogalmaznak meg. Javasoljuk, hogy mindenki maga végezzen el egy alapos elemzést a számára érdekesnek tartott, a témában megfont mű, gyülekezetépítési módszer vagy modell kapcsán. Természetesen a kortárs kérdések alapján történő vizsgálódás ennek csak kicsiny része. Mindenekelőtt azt szükséges megvizsgálni, hogy az adott missziói és ekkléziológiai modell megáll-e a misszió és gyülekezetépítés, a teljes Ó- és Újszövetségi Szentírás talaján, illeszkedik-e a Bibliában bemutatott misszió ívébe; egyezik-e hitvallásainkkal (rendszeres teológiai tételeinkkel); illetve egyházunk, gyülekezeteink gyakorlatába illeszthető-e - és egyáltalán: szükség van-e rá.

A gyülekezet építése nem könnyű feladat. Nem volt az az ószövetségi időkben, és nem volt az az újszövetségi időkben sem, mint ahogyan nem az napjaikban sem. Bárki, aki Isten elhívása szerint erre vállalkozik, az nehéz feladatot vállal fel, az Egyesült Államokban, a világ többi országában, vagy éppen hazánkban. Isten Szentlelke tud vezetni bennünket ebben. Ez nem ellenkezik azzal, hogy másoktól (is) tanuljunk. Ugyanakkor fontos a kritikus (tudományos) megközelítés: vizsgáljunk meg mindent, mielőtt könnyedén, egyéni szimpátia vagy fellelkesülés miatt belevágnánk valamibe. Legyünk bölcsek.

Ugyanakkor ismerjük el: ha sikerül szép gyümölcsökkel szolgálnunk és épül egyházunk, gyülekezetünk, azért is csak egyedül Istené a dicsőség.

Bibliográfia

- ADOLPHSEN, Helge, Tessék belépni! Az egyháznak új tagokat kell toboroznia, in: KOCK, Manfred, Az egyház a 21. században - A sokszínű jövő, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2004

- BONHOEFFER, Dietrich, Az egyház lényege, Exit Kiadó, Kolozsvár, 2013

- BONHOEFFER, Dietrich, Etika, Exit Kiadó, Kolozsvár, 2015

- CULVER, Robert Duncan, Bibliai, történeti és rendszeres keresztyén teológia, Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány, Budapest, 2014

- HATCH, Nathan O., Wheaton College Alumni Magazine, Wheaton, Illinois, USA, Summer Edition, 1999

- HUBER, Wolfgang, Az egyház a korszakváltás idején, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2002

- HUTCHINGS, Noah, The Dark Side of the Purpose Driven Church, Defender Publishing, Crane, MO, USA, bővített kiadás 2011. június. A könyv címe saját fordítás.

- JENKINS, Philip, God’s Continent - Christianity, Islam, and Europe’s religious crisis, Oxford University Press, Oxford, UK, 2007

- KELLER, Timothy, Gyülekezet a központban, Harmat - Kálvin - Luther, Budapest, 2019

- NEWBIGIN, Lesslie, The Household of God, Friendship Press, New York, 1964

- A PEACE Terv hivatalos honlapja, https://thepeaceplan.com. A letöltés ideje: 2020. április 21., saját fordítás.

- SELDERHUIS, SELDERHUIS, Herman J. (szerk.), The Calvin Handbook, William B. Eerdmans Publishing Group, Grand Rapids, MI, USA - Cambridge, UK, 2009

- SMITH, Warren, Deceived on Purpose - The New Age implications of the Purpose-Driven Church, Mountain Stream Press, Magalia, CA, USA, 2004. A könyv címe saját fordítás.

- STEINER, József, A missziói elmélettől a gyakorlatig, Hittudományi doktori értekezés a missziológia tárgykörében, Debrecen, 2018

- TOMKA, Miklós, Vallásosság kelet-közép-európában - tények és értelmezések, Szociológiai Szemle, Budapest, 2009/3

- VOLF, Miroslav, Képünkre és hasonlatosságunkra - Az egyház mint a Szentháromság képmása, Harmat Kiadó, Budapest, 2013

- WARREN, Rick, Céltudatos Élet, Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány (KIA), Budapest, 2005

- WARREN, Rick, Céltudatos Gyülekezet, Új Remény Alapítvány, Debrecen, 2006

- ZULEHNER, Paul M., Igen a vallásra - nem az egyházra? Az egyház a holnap multikulturális társadalmában, in: KOCK, Manfred, Az egyház a 21. században - A sokszínű jövő, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2004

1. WARREN, Rick, Céltudatos Gyülekezet, Új Remény Alapítvány, Debrecen, 2006

2. KELLER, Timothy, Gyülekezet a központban, Harmat - Kálvin - Luther, Budapest, 2019

3. WARREN, Rick, Céltudatos Élet, Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány (KIA), Budapest, 2005

4. HUTCHINGS, Noah, The Dark Side of the Purpose Driven Church, Defender Publishing, Crane, MO, USA, bővített kiadás 2011. június. A könyv címe saját fordítás.

5. SMITH, Warren, Deceived on Purpose - The New Age implications of the Purpose-Driven Church, Mountain Stream Press, Magalia, CA, USA, 2004. A könyv címe saját fordítás.

6. Az említett művek alaposságát, analitikus-voltát, tudományos igényességét, illetve ezek hiányát tekintve.

7. HUBER, Wolfgang, Az egyház a korszakváltás idején, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2002, 36.

8. NEWBIGIN, Lesslie, The Household of God, Friendship Press, New York, 1964, 3-4.

9. CULVER, Robert Duncan, Bibliai, történeti és rendszeres keresztyén teológia, Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány, Budapest, 2014, 25. 30.

10. HUBER, 51.

11. VOLF, Miroslav, Képünkre és hasonlatosságunkra - Az egyház mint a Szentháromság képmása, Harmat Kiadó, Budapest, 2013, 32.

12. i.m., 34.

13. HUBER, 86.

14. Huber 2009-el befejezőleg a Német Evangélikus Egyház Berlin-Brandenburg-Silesian területének püspökeként szolgált.

15. i.m., 205-210.

16. HATCH, Nathan O., Wheaton College Alumni Magazine, Wheaton, Illinois, USA, Summer Edition, 1999, 10-11., in: CULVER, 31.

17. JENKINS, Philip, God’s Continent - Christianity, Islam, and Europe’s religious crisis, Oxford University Press, Oxford, UK, 2007, 26.

18. Warren, Céltudatos Gyülekezet, 37.

19. JENKINS, 27., saját fordítás.

20. TOMKA, Miklós, Vallásosság kelet-közép-európában - tények és értelmezések, Szociológiai Szemle, Budapest, 2009/3, 65.

21. uo.

22. JENKINS, 29., saját fordítás.

23. TOMKA, 67.

24. u.o.

25. uo.

26. ZULEHNER, Paul M., Igen a vallásra - nem az egyházra? Az egyház a holnap multikulturális társadalmában, in: KOCK, Manfred, Az egyház a 21. században - A sokszínű jövő, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2004, 11.

27. h.m., 11.

28. uo.

29. HUBER, 54.

30. ADOLPHSEN, Helge, Tessék belépni! Az egyháznak új tagokat kell toboroznia, in: KOCK, Manfred, Az egyház a 21. században - A sokszínű jövő, a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2004, 122.

31. i.m., 126.

32. ZULEHNER, 12.

33. i.m., 18.

34. VOLF, 226., kiemelés az eredeti szövegben.

35. uo.

36. i.m., 228.

37. SELDERHUIS, SELDERHUIS, Herman J. (szerk.), The Calvin Handbook, William B. Eerdmans Publishing Group, Grand Rapids, MI, USA - Cambridge, UK, 2009, 324., saját fordítás.

38. uo., saját fordítás.

39. i.m. 324-325., saját fordítás.

40. Warren, 23.

41. uo.

42. i. m. 328.

43. uo.

44. VOLF, 291.

45. i.m., 292.

46. i.m., 291-293.

47. i.m., 293.

48. i.m., 5.

49. i.m., 297.

50. WARREN, 359.

51. Lásd Huber vélekedését a „távolságtartó egyháztagság” témájában az 1. pont alatt.

52. VOLF, 171.

53. i.m., 183., kiemelés az eredeti szövegben.

54. i.m., 185.

55. i.m., 200.

56. i.m., 201.

57. STEINER, József, A missziói elmélettől a gyakorlatig, Hittudományi doktori értekezés a missziológia tárgykörében, Debrecen, 2018, 169-243.

58. VOLF, 204.

59. i.m., 203.

60. STEINER, 215-227.

61. VOLF, 210.

62. CULVER, 33.

63. BONHOEFFER, Dietrich, Az egyház lényege, Exit Kiadó, Kolozsvár, 2013

64. h.m., 20.

65. i.m., 22.

66. i.m., 24.

67. i.m., 26-27.

68. WARREN, 169. Lásd „Saddleback Sam” figuráját.

69. Warren könyvének tizenkettedik fejezete címében kimondottan erre utal: „Hogyan vonzotta Jézus a tömeget?”

70. WARREN, 37.

71. BONHOEFFER, Az egyház lényege, 30.

72. h.m., 34-36.

73. BONHOEFFER, Dietrich, Etika, Exit Kiadó, Kolozsvár, 2015, in: BONHOEFFER, Az egyház lényege, 69.

74. uo.

75. i.m., 71.

76. i.m., 76.

77. A PEACE Terv hivatalos honlapja, https://www.thepeaceplan.com A letöltés ideje: 2013. november 12., saját fordítás.

78. A PEACE Terv hivatalos honlapja, https://thepeaceplan.com/. A letöltés ideje: 2020. április 21., saját fordítás.

79. BONHOEFFER, Az egyház lényege, 18.

80. uo.

81. i.m., 19.

82. uo.

83. WARREN, 383.

„Egy gyakorló lelkipásztor egy komplex, gyülekezeti misszióról és gyülekezetépítésről szóló művet alkotott, és az rendkívül széles hallgatóságra talált.”

„A természetes közösségekhez kapcsoló kötelékek felbomlása (család, falu, munkatársi közösségek) okozta azt, hogy »a civilizáció tanúja lehetett annak, ahogyan a társadalom apró darabokra hullott szét.«”

„Ma már a népesség jelentős százaléka tartja magát felekezeten kívülinek, azaz olyan személynek, aki névlegesen sem tartozik egyetlen egyházhoz sem.”

„Istentiszteleteinken ünnepeljük Isten valóságosságát; fedezzük fel újra az emberek (gyülekezeti tagok) értékét; segítsük tagságunkat nagykorú hitre; és tápláljuk az emberekben a reménységet az egyház jövendőjére nézve.”

„Európa azonban sokkal rosszabb helyzetben van. Bármely, ezen a területen kikutatható mérőszám ezt mutatja.”

„A szekularizáció tehát nem csak abban az értelmében érte el nemzetünket, hogy modernizálódott a társadalmunk (társadalomelméleti értelmezés), hanem úgy is, hogy a vallás a társadalom és az egyes ember életében betöltött szerepe jelentősen visszaesett.”

„Warren környezetéhez képest a magyarországi egyházak társadalmi közege sokkal bonyolultabb folyamatok eredményeként alakult ki.”

„Nekünk dialógusban kell lennünk környezetünkkel, mert ez, a partneri viszony az egyetlen hiteles missziói mód.”

„Az egyház azért az, ami, és azért működik úgy, ahogyan, mert Isten alkotása. Ez az oka annak is, hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni.”

„A gyülekezeti tagság is végzője az istentiszteletnek, nem csak azok, akik hivatalt viselnek az adott gyülekezetben.”

„Mit tekinthetünk ma Isten láthatatlan egyházához tartozó látható, helyi közösségnek?”

„A sákramentumok gyakorlása nélkül nem lehet egyház ma sem.”

„Az egyház már nem úgy van jelen a világban, mint korábban. A változást legjobban úgy lehet kifejezni, hogy az egyházat ma már a helynélküliség jellemzi.”

„Warren mindenestől a cselekvő gyülekezetben és az aktív egyháztagságban hisz. Bonhoefferrel együtt vallja, hogy a Krisztus által elvégzett megváltásban van mindennek az alapja.”

„Az amerikai lelkész is látja világ nagy gondjait: az öt nagy óriásnak nevezi azokat (lelki üresség, önző vezetés, szegénység, betegségek, és írástudatlanság).”

„A gyülekezet építése nem könnyű feladat. Nem volt az az ószövetségi időkben, és nem volt az az újszövetségi időkben sem, mint ahogyan nem az napjaikban sem.”

„Vizsgáljunk meg mindent, mielőtt könnyedén, egyéni szimpátia vagy fellelkesülés miatt belevágnánk valamibe. Legyünk bölcsek.”

Tóth Krisztián

Pietista örökség

A pietizmus története és hatása

A múltkori lapszámban megjelent egy puritánokról szóló írás, melyhez kapcsolódik ez a mostani, pietizmust bemutató cikk.[1] Természetesen terjedelmi korlátai miatt sem vállalkozhat egyik írás sem a teljesség igényével fellépni, mégis néhány fontos szempontot, az utókor számára is megfontolandó, követendő példát igyekszik a következőkben bemutatni. Történelmi, lelkiségi és teológiai területeken próbálunk tehát érintőlegesen rávilágítani a folytatásban a pietista kegyesség néhány sajátosságára.

A pietizmusnak az értelmező szótárban található fogalmát vizsgálva[2] 17. századi német területeken, főleg a lutheránus egyháztestben megjelenő – de hatásában azon túlmutató –lelkiségi mozgalomra gondolhatunk, melynek sajátossága a személyes kegyesség, istenimádat vallási formalitások és ortodoxia[3] feletti hangsúlyozása volt. A pietista jelző tágabb kontextusban értelmezve és a közbeszédben elterjed konnotációit figyelembe véve – joggal vagy jogtalanul – jámborkodó, kegyeskedő jelentést is magában hordoz. A vallásos, szebben fogalmazva valódi kegyességet tükröző odaadás vagy érzés intenzitására, olykor túlzó vagy modoros érzületre is előfordul a kifejezés alkalmazása. A továbbiakban ugyanakkor a kezdeteket és a „virágkort” vizsgálva alapvetően pozitív értelemben gondolunk cikkünk tárgyára, természetesen nem elhallgatva a fellelhető és kiugró kritikai elemeit.

Gyökerei és későbbi hajtásai kapcsán láthatjuk, hogy a kereszténység történetének más nagy mozgalmaival ellentétben a pietizmust nehéz szekvenciális módon szemléltetni.[4] Folyamatos, egy vonalon haladó sorrendiség felállítása helyett jobb megértést ad, ha észrevesszük változatos gyökereit, melyek magukban foglalták a reformációt, a puritanizmust, a miszticizmust és a precizionizmust.[5] Ez utóbbi fogalom kapcsán megemlíthetjük, hogy míg például Jean de Taffin (1529–1602) kegyességében a reformátori pietizmus kezdeti jelei dominálnak (bensőségesség, imádság, érzelmi lelkesedés), addig egy fiatalabb kortársa, Gottfried Cornelius Udemans (1580–1649) számára a kegyesség gyakorlata inkább Istennek a Szentírásban kinyilatkoztatott törvényének pontos megtartására fókuszált.[6] Ez az irányzat vált később ismertté hitbéli „precizitásra” való törekvéséről. A pietizmust nem sajátította ki egyetlen kultúra, nyelv vagy politikai környezet sem, mivel Európán kívülre is átterjedt, Észak-Amerikába, sőt azon túlra is. A főbb pietista gondolkodók, szerzők között megtalálhatók voltak lutheránus, kálvinista, anabaptista és egyéb radikális csoportok tagjai, valamint egy érdekesség, hogy a mozgalom túlnőtt a protestantizmus keretein, hiszen nyomai megjelentek a katolikus oldalon (pl. janzenista katolikusok között), sőt más formában a zsidó haszid mozgalomban is.[7] Időtartama során, mely nagyjából másfél évszázadot jelentett, nem állíthatjuk, hogy ezek a megkülönböztetések teljesen élesek lettek volna, mivel a mozgalom legtöbb ága között határozott kapcsolat volt.

A pietizmus fő képviselőinek megemlítése során Taffin és Udemans[8] mellett biztosan találkozunk két névvel: Johann Arndt (1555–1621), Philip Jacob Spener (1635–1705). Ez utóbbi két személy a lutheránus pietista vonal talán legismertebb karakterei.[9] Történészek által a pietizmus valódi atyjának tekintett Arndtra hatott Kempis Tamás is, és központi gondolata a hitben és az erényes életben való növekedés volt, egészen akár addig, amíg el nem éri valaki a „tökéletes ember Krisztusban” képet.[10] Ez persze kissé utópisztikusnak hat, de a pietista ethoszra[11] olykor jellemző egyfajta eszményi világkép. Spener testesítette meg a pietista mozgalom szellemét és életerejét, valamint ő volt, aki bevezette az egyesek által vitatott vallásos összejöveteleit (collegia pietatis), melyek hívő iratok (írásmagyarázatok) olvasásával, imádsággal és előre meghatározott témákról való beszélgetéssel teltek.[12] Lehetséges, hogy Spener lerakta az alapjait annak, amit ma így ismerünk: házi csoport.

Összegezve, ha a két főbb irányzat eltérő karakterisztikáját vizsgáljuk, míg a reformált vagy reformátori pietista vonal sajátja a prédikáció kiemelése, a lelkipásztori munka hangsúlyossága, az ifjúság kateketikai nevelése és társadalmi reformok, az evangélikus ág a bibliateológiát helyezi előtérbe, az egyén Isten előtti fontosságát emeli ki, etikai dimenziót hoz létre, és optimista kilátásokkal rendelkezik a történelemről.[13]

A pietizmus alapelveit és gyakorlatait szemügyre véve mondhatjuk, hogy alapvetően a vallásos élet érzelmi vonatkozásainak fontosságát hirdette. A pietizmus a reformáció „reformációja” kívánt lenni, olyan újraébresztők voltak, akik felismerték, hogy ha Jézus életszentséget vár a keresztényektől – márpedig az ige szerint mindenképp –, akkor amit megértettek az igéből, megcselekedték! Kompromisszummentességük pont nem maradiságból vagy óhitűségből fakadt. A Mikeás 6,8 jeligéjük is lehetne: „Ember, megmondta neked, hogy mi a jó, és hogy mit kíván tőled az Úr! Csak azt, hogy élj törvény szerint, törekedj szeretetre, és légy alázatos Isteneddel szemben.”

Jeles példákat is találunk az egyháztörténelemből arra, hogyan nyilvánult meg áldott módon a pietista szellemiség. Hozok most három epizódot, egyet a 18., majd a 19., végül a 20. századból.

A híres Zinzendorf gróf herrnhuti birtokán éltek befogadott, vallásüldözött pietista hívők.[14] Ezeknek a cseh-morva testvéreknek a missziós munkája nyomán tért meg később John Wesley is. Ezt megelőzte egy különleges imaalkalom 1727-ben Berthelsdorfban. Nem túlzás azt állítani, hogy olyan valódi szellemi ébredés és missziós tűz hatotta át a jelenlevőket, aminek nyomán William Carey (1761–1834) működése előtt már jó fél évszázaddal megindult a protestáns külmisszió története. Ezt bizonyítja, hogy Zinzendorf 1760-as halálakor közel harminc missziói területen tevékenykedtek a cseh-morva testvérek által kiküldött misszionáriusok a világ szinte minden táján.[15]

Időben haladva száz évet, a Kárpát-medencei baptista misszió számára különösen fontos esemény történt. Kornya Mihály (1844–1917) 30 évesen tért meg, miután Tóth Mihály elhívta őt egy imádkozó csoportba. Korábban házi kocsisként dolgozva jellemző volt rá a népegyházi vallásosság, a liberális gondolkodás. Mint kiderült, ezekben a csoportokban élő hitű emberek olvasták és tanulmányozták a Szentírást, Jézus Krisztusról bizonyságot téve. Ezek a házi „bibliás” közösségek pietista jellegű csoportok voltak. Kornyát hitre jutása után Novák Antal baptista bibliaárus segítette szintén egy ilyen csoportban a hitvalló keresztség igei fontosságának felismerésére, aminek nyomán később Meyer Henrik bemerítette.[16] A nagyszalontai parasztpróféta szerteágazó hatása kétségtelen. Hogyan kerültek pietisták Erdélybe? A válasz a cseh-morva testvérekig vezet vissza minket: az erdélyi szászok között már a 18. század második felében megjelentek herrnhuti szellemű prédikátorok, akik később eltűntek – de mint látjuk, nem nyomtalanul.[17]

Megint a következő évszázadba lépve John Stott (1921–2011) 1938-as megtérése kapcsán is felfedezhetjük a pietizmus hatását. Középiskolás évei alatt hatott rá a fiúkkal foglalkozó, nekik tábort szervező Eric Nash, becenevén „Bash” hagyományos pietista, diszpenzacionalista lelkisége. Nyaranta „Bash” Krisztusról és a megtérésről beszélt nekik, és kész volt tanítványozni az érdeklődőket. Hitélete elején tehát ilyen evangéliumi hatások érték Stottot, amelyek később a cambridge-i teológiai évek alatt is kitartottak benne. Nagy tudatosság, elszántság, meg persze Isten kegyelme kellett hozzá, hogy ne sodorja el őt is a korabeli „liberális” teológia áramlata.[18] Stott nemcsak megtartotta evangéliumi hitét, hanem megerősödve ment keresztül ezen a lelkileg sokakat megpróbáló időszakon. Egyetemi évei alatt segítőként is részt vett a fent említett pietista szellemiségű, fiúknak szervezett nyári táborokban. Számára „Bash” egész életében példakép maradt, később is, mikor felszentelték anglikán lelkésznek, országos vagy világra szóló evangéliumi folyamatokban[19] használta Isten, ez a pietista lelkiségi alap jellemző maradt rá.

E példák által is reménység szerint valamelyest közelebb érezhetjük magunkhoz a pietizmus lelkiségét gyakorló elődeinket. Összekötnek minket a pietista dalszerzők is, akik széles körben ismert himnuszokat adtak az egyháznak. Ilyen például a „Vezess, Jézusunk, véled indulunk”[20] kezdetű közös ének, melynek második versszakát megfigyelve („és ha terhet kell viselnünk, panaszt mégsem ejt a nyelvünk”) tetten érhető, érezhető egyfajta tipikus pietista kegyesség, annak jámbor, mondjuk például a zsoltárirodalom őszintén „panaszkodó”, olykor „bosszúszomjas” attitűdjétől teljesen különböző megnyilvánulása.[21] Vajon hány és hány ilyen pietista protestáns lelkiségben felnőtt személy életében jelentett komoly lelki sérülést az érzelmek elnyomása (vagy éppen a túlzott belső ráfókuszáltság), illetve a közösségi lelkigondozás hiánya? Itt érkezünk el a mozgalom hatásainak árnyaltabb vizsgálatához. Ennek a lelkiségnek is minden pozitívuma ellenére megvannak az árnyoldalai, veszélyei.

Kritikai észrevételek megfogalmazásánál nem hagyhatjuk szó nélkül – hozzátéve: tisztelet a kivételnek –, hogy a törvénykező vagy „bűnközpontú” (bűnfókuszú) gondolkodás hatásai olykor tetten érhetők (voltak) a pietisták gyakorlatában is. Az ilyenfajta életvezetés veszélye, hogy pont az az istenközpontúság csorbul, amit eredetileg hivatott lett volna szolgálni a magatartás. A kegyesség álkegyességgé válik, mely a hívek életében kontraproduktív következményekkel jár(hat).

„A pietizmus egyes köreiben létezik egy olyanfajta bűnközpontúság, amely azt éri el, hogy az emberek ne csak a bűntől távolodjanak el, hanem attól is, aki e tanítás szerint őket állandóan felelőssé teszi ezekért a bűnökért, azaz Istentől. Ezáltal az Istenbe vetett bizalmat ássák alá, pedig a bűnnel szembeni harcban egyedül az Atya jóságába és hűségébe vetett bizalom adhat erőt. A bűnközpontúság éppen a bűn elleni harcban tesz erőtlenné: az emésztő bizalmatlanság nem Istentől való, hanem a sátán ellenünk fordított fegyvere.”[22]

Egy mozgalom értékelésénél helyesen és korrekten járunk el, ha különböző irányaira lehetőségek szerint differenciáltan tekintünk. Olykor indokolt megkülönböztetni egy lelkiségi csoport hitvallását, jónak gondolt és vélt alapcéljait attól, amivé menet közben vált. Így volt ez anabaptista elődeink egyes visszásságai esetében is, amiből azonban nem következik szükségszerűen, hogy főbb tanításaik helyessége érvényét veszítse. Ami a mindennapi gyakorlatot illeti, a kérdés az, hogy a pietista ethoszban a fókusz hol található. Az emberen magán, tehát önkegyességén, vagy Istenen, a hívő Urán? Amennyiben az utóbbin, akkor vannak helyén a dolgok. Alkalmazás szempontjából azt mondhatjuk, hogy az egyes szerzők által szemléletesen tapasztalati kereszténységnek[23] titulált pietizmus erőssége többek közt gyakorlatorientáltságában állt. Az egyén vallásgyakorlata, a személyes kegyesség valósága mind-mind az újkor, majd a modern kor sajátja, mely kevésbe volt hangsúlyos a bibliai időkben vagy a judeokeresztény kultúra korábbi időszakaiban. Az individualizmust – mint a történelem folyamán később megjelenő, így viszonylag új „produktumot” – gyakran mind a protestantizmus, mind a modernitás meghatározó tételeként azonosítják, és mint ilyen, kulcsfontosságú a pietizmus megértéséhez is.[24] Egyre erősödő módon hat a ma emberére is az a fajta önzés, énközpontú gondolkodás, mely befészkeli magát legszentebb dolgaink közé, igényt tart egyéni kegyességünkre is. Miközben tehát jó odafigyelni személyes csendességünkre, lelki növekedésünkre, imaéletünkre, adakozásunkra, evangelizációs „hatékonyságunkra” és érzelmi világunkra...,[25] a figyelmeztető üzenet az lehet számunkra, hogy ne essünk abba a csapdába, hogy túl sokat foglalkozunk önmagunk „istenességével”! A pietizmus torzulásai erősítik a hívek emberközpontú, önfókuszú gondolkodását, a pietizmus helyesen alkalmazott formái segítik a hitben járókat istenközpontú módon megélni kegyességüket. Éppen ezért e témánál is bölcsen tesszük, ha megfontoljuk az apostol szavait: „mindent vizsgáljatok meg: a jót tartsátok meg...” (1Thessz 5,21)

A jövő generációjára való hatásgyakorlás egyik legjobb módja a helyes oktatás és nevelés.[26] A pietizmus követői valódi módon élték meg Istenbe vetett hitüket a hétköznapok forgatagában, ezáltal nyomot hagyva az utókorban. Oktatásra gyakorolt erejük jelentős volt, és mint „egyházjobbító” mozgalom meglátták a fiatalok nevelésében rejlő lehetőségeket.[27]

Olyan ősi út[28] ez, melyen – kellő odafigyeléssel, óvatossággal – érdemes járni. Így tehát ahogy a puritánok kapcsán is láthattuk, a pietizmus fontos értékei és nagy alakjai is meghívnak minket, hogy figyeljünk rájuk!

„Ne feledkezzetek meg vezetőitekről, akik Isten igéjét hirdették nektek. Figyeljetek életük végére, és kövessétek hitüket.”

(Zsid 13,7 – kiemelés tőlem)

Irodalomjegyzék

- Davis, Justin A.: Pietism and the foundations of the modern world (Eugene, OR: Pickwick, 2019).

- Dömötör Péter: A pietizmus szellemisége. Szakdolgozat, 2012.

- Gazdag Zsuzsanna: Az evangelizáció története és értékelése a Magyarországi Evangélikus Egyházban. Szakdolgozat, 1998.

- Kovács Endre: Ti azért így imádkozzatok (Budapest–Nyíregyháza–Magyarszék: Harmat – Örökségünk – Sarutlan Karmelita Nővérek, 2019).

- Olson, Roger E.; Christian T. Collins Winn: Reclaiming pietism – Retrieving an evangelical tradition (Grand Rapids, Eerdmans, 2015).

- Stoeffer, Fred Ernest: The rise of evangelical pietism (Brill Archive, 1971).

- Szabados Ádám: Kálvinizmus vagy kálvinizmusok?, https://divinity.szabadosadam.hu/?p=2841.

- Wallmann, Johannes: A pietizmus (Budapest: Kálvin, 2000).

1. „A puritánok a belső életre figyeltek, egyfajta pietizmus jellemezte őket...” (Szabados Ádám: Kálvinizmus vagy kálvinizmusok?, https://divinity.szabadosadam.hu/?p=2841, 1. o.)

2. ’Pietism’ in Liberal dictionary, https://www.liberaldictionary.com/pietism/ (letöltés: 2020. május 2.).

3. Az ortodoxia kifejezésre alapvetően nem negatív fogalomként gondolunk. A pietizmus képviselőinek nagy része sem volt hagyományellenes. Itt inkább az elméleti dogmatizmuson túli gyakorlati igazhitűségen van a hangsúly.

4. „The roots and branches of pietism”, https://www.christianitytoday.com/history/issues/issue-10/moving-on-many-fronts.html.

5. Fred Ernest Stoeffer: The rise of evangelical pietism (Brill Archive, 1971), 125. o. (Angol nyelvű szakirodalomban: „precicianism”.)

6. Uo., 124. o.

7. Johannes Wallmann: A pietizmus (Budapest: Kálvin, 2000), Bevezetés.

8. Míg tehát Taffin volt a reformátori pietizmus (Reformed Pietism) őse, Udemans mellett a következő nagy alakjait tartják számon ennek az irányzatnak: William Brakel (1635–1711), Jean Labadie (1610–1674), Joachim Neander William A. Saldems (1627–1694).

9. A lutheránus pietizmus (Lutheran Pietism) nagy alakjai közt említhető még: John Tarnow (1586–1629), Auguste H. Francke (1663–1727), Joachim Lutkemann (1608–1655) és Christian Scriver (1629–1693).

10. „Pietism: The gallery – Thumbnail sketches of important leaders in the Pietist movement”, https://www.christianitytoday.com.

11. Roger E. Olson, Christian T. Collins Winn: Reclaiming pietism – Retrieving an evangelical tradition (Grand Rapids, Eerdmans, 2015), 10. o.

12. Gazdag Zsuzsanna: Az evangelizáció története és értékelése a Magyarországi Evangélikus Egyházban. Szakdolgozat, 1998, 19. o.

13. „The roots and branches of pietism”, i. m.

14. „Zinzendorf gróf (2020)”, hanganyag, http://divinity.szabadosadam.hu/?page_id=12155. A Nikolaus Ludwig von Zinzendorf által felkarolt cseh-morva testvérek a huszita mozgalomból származtak – ahonnan a 17. században élt híres cseh pedagógus, Comenius is –, eredetük nem összetévesztendő a 19. században indult keresztyén testvérgyülekezetekkel (Plymouth Brethren).

15. Wallmann, 144. o.

16. Kovács Géza: „Kornya élete, plántáló és evangelizációs szolgálata, és napjainkra vonatkozó tanulságai”. Szolgatárs, 2017/2.

17. ’Herrnhutiak’ in Magyar katolikus lexikon, http://lexikon.katolikus.hu/H/herrnhutiak.html.

18. „John Stott (2002)”, hanganyag, http://divinity.szabadosadam.hu/?page_id=12155.

19. Például a Lausanne mozgalomban Billy Grahammel együtt.

20. Szövegét N. L. Zinzendorf írta (ford. Vargha Gyuláné).

21. Lőrik Levente: Bibliatanulmány (Albertirsa, 2019. 11. 30.), https://www.youtube.com/watch?v=D4MtBrlx7OE.

22. Kovács, 318. o.

23. Justin A. Davis: Pietism and the foundations of the modern world (Eugene, OR: Pickwick, 2019), 9. o. (Az angol szakirodalomban: experiental christianity.)

24. Uo.

25. Kultúránkban, amikor hódít az „i” gondolkodás (értem ez alatt: iPhone, iPad), és erősödik az „én, én, én” szerepe, nem vagyunk mentesek ettől a korszellemtől a kereszténységünkben sem.

26. E biblikus megállapítást alátámasztják igeversek is, például a Péld 22,6.

27. Dömötör Péter: A pietizmus szellemisége. Szakdolgozat, 2012, Bevezetés.

28. „Így szól az Úr: Álljatok ki az utakra, és nézzetek szét, kérdezősködjetek az ősi ösvények után, melyik a jó út, és azon járjatok, akkor nyugalmat találtok lelketeknek!” (Jer 6,16 – kiemelés tőlem).

A kép forrása: www.liberaldictionary.com/pietism

„A pietizmust nem sajátította ki egyetlen kultúra, nyelv vagy politikai környezet sem, mivel Európán kívülre is átterjedt, Észak-Amerikába, sőt azon túlra is.”

„Jeles példákat is találunk az egyháztörténelemből arra, hogyan nyilvánult meg áldott módon a pietista szellemiség.”

Pietista evangélikus szobabelső

„Kritikai észrevételek megfogalmazásánál nem hagyhatjuk szó nélkül – hozzátéve: tisztelet a kivételnek –, hogy a törvénykező vagy „bűnközpontú” (bűnfókuszú) gondolkodás hatásai olykor tetten érhetők (voltak) a pietisták gyakorlatában is.”

Pietista összegyülekezés

„A pietizmus torzulásai erősítik a hívek emberközpontú, önfókuszú gondolkodását, a pietizmus helyesen alkalmazott formái segítik a hitben járókat istenközpontú módon megélni kegyességüket.”

SZOCIOLÓGIA

Kovács Viktória – Bacsó Benjámin

A baptista gyülekezetek digitális indentitásának vizsgálata

1. rész

Bevezetés

Rövidesen belépünk a 21. század harmadik évtizedébe. Ian Morris angol történész szerint az előttünk álló néhány évtized lesz a legfontosabb az emberiség eddigi történetében (Morris, 2010).[1] Az elkövetkező években alapvetőbb és mélyrehatóbb változások játszódnak le, mint az ipari forradalom idején. Közeledünk a történelem legnagyobb diszkontinuitása felé: a változások eredményeként a közeljövőben életünk nagyobb mértékben alakul át, mint az elmúlt évezredek során együttesen. Morris – érvelésének tényekkel történő alátámasztására – bevezette az úgynevezett „társadalmi fejlettségi mutatót”. Az emberiség eddigi története során (az altamirai barlangfestményektől az atomkorszakig!) számításai szerint a társadalmi fejlettségi mutató értéke mintegy 1000 egységnyit emelkedett. A 21. század során viszont további 4000 egységnyi növekedést prognosztizál. A társadalmi fejlettségi mutató egyik összetevője az információs és kommunikációs technológia fejlettsége, és az angol történész szerint éppen ezen a területen következnek be a legelképesztőbb változások. Hogyan tud a baptista misszió e változásokra felkészülni? A digitális identitáshoz kapcsolódó kommunikáció jelentősen változik. Cikksorozatunk első részében a COVID–19-pandémia előtti (2019-es időszakot vizsgáltuk), majd ezt követően egy másik cikkben szeretnénk bemutatni, hogyan változott a közösségi médiához való hozzáállás a baptista gyülekezetekben. Kifejezetten a gyülekezetek digitális identitásával és kommunikációjával foglalkozunk, nem célunk a baptista szervezetek kommunikációjának vizsgálata, mindenesetre megállapítható minden elemzés nélkül, hogy e szervezetek többsége előrébb jár a helyi gyülekezeteknél. Ugyanakkor hisszük, hogy az „egyház a gyülekezeteiben él”, tehát rendkívül jelentős, hogyan van jelen az „internet világában” a gyülekezet.

2018-tól az Élő Remény Baptista Gyülekezet kiemelt figyelmet fordít a kommunikációs folyamataira, amelynek világos célja volt, hogy a 21. század adta kihívásokra megfelelően tudjon válaszolni. Ennek a projektnek a neve Láthatósági prfojekt volt. Ebből kinőtt egy konferencia, amely célul tűzi ki, hogy keresztény értékrenddel bíró szervezetek és gyülekezetek olyan találkozási pontja legyen, ahol e szervezetek arra keresik a választ, hogyan lehet a digitális világban való jelenlétük még jelentősebb hatással a környezetükre. Meglepődve tapasztaltuk, hogy rögtön az első konferenciára több mint 100 ember jelentkezett gyülekezeti és más keresztény szervezetek képviseletében, felekezeti hovatartozástól függetlenül. Ez jól mutatja, hogy jelentős igény van arra, hogy erről a területről tudatosan gondolkodjunk.

Ha ehhez hozzávesszük, hogy 2020. január 1-jén a NOK legfrissebb adatai szerint a hazai 15–69 éves lakosság 87%-a legalább havonta egyszer meglátogatja a világhálót, amely szerint 6.175.500 fő internetezik hazánkban,[2] világossá válik, hogy egy baptista közösség számára sem elhanyagolható az interneten való jelenlét.

Az adatok azt mutatják, hogy az online tér és a közösségi médián való jelenlét jelentős potenciállal bír a baptista gyülekezetek számára is. Miközben tisztában vagyunk azzal, hogy a fiatal generációk az Instagram és a TikTok felé fordulnak, aközben a jelenlegi kutatások azt mutatják, hogy a Facebook megkerülhetetlen még mindig a közösségi médiában, így mint elsődleges közösségi platformra ide koncentrálunk.[3]

A radikális bizonytalanság korában élünk, a technológiai, társadalmi, szabályozási változásokkal újabb és újabb kihívások jelennek meg mind az egyes emberek, mind a szervezetek kommunikációjában. Gyökeresen átalakul az egyéni és a közösségi kommunikáció.

Nem lehet nem kommunikálni – szól a kommunikáció alaptétele, melyet Paul Watzlawick fogalmazott meg 1969-ben. Ha nem kommunikálunk, az is jelzésértékű. Különösen fontos ez egy szervezet, főként egy keresztény szervezet, egy egyház tekintetében.

A kutatás

Milyenek azok a gyülekezetek, közösségek, platformok, eszközök, amelyek segítik a keresztény, a baptista identitás újratermelődését? Kommunikációs stratégiák kidolgozásakor mindig az alapvető laswelli képletből kell kiindulnunk: ki kommunikál, kinek, mit, hogyan és milyen hatásfokkal.

A jelen kutatás jellege inkább magyarázó, korábbi konkrét gyülekezeti kommunikációt érintő vizsgálatok számunkra nem ismeretesek. A közösségi interakciók vizsgálatához a legalkalmasabbnak a survey, azaz kérdőíves módszert találtuk. A kérdések összeállításakor többféle szempontot figyelembe kellett venni, ezért nyitott és zárt kérdéseket egyaránt tartalmaz. A vizsgálat idősíkja keresztmetszeti, de érdemes lenne majd egy későbbi időpontban megismételni. Figyelembe kell venni azt is, hogy az egyházi média tartalmainak sokszor átfedésbe kell kerülniük a különböző platformokon, hiszen a megosztásokkal, kereszthivatkozásokkal erősíthetik a látogatottságot.

A gyülekezetek kommunikációjának vizsgálata során az összes magyarországi baptista gyülekezetet megkerestük.[4] A lelkipásztorok és ügyintézők számára 131 levél került kiküldésre (hiszen egy lelkipásztor körzetébe több gyülekezet is tartozhat). A kérdőívet 82 lelkipásztor vagy ügyintéző lelkipásztor töltötte ki, a hiányzó adatokat a központi adatbázis és egyéni keresések útján egészítettük ki.

Digitális identitás

Miért fontos arról gondolkodni a baptista misszióban, hogy mi a digitális identitás? A következő idézet tartalmával azt gondoljuk, mindannyian egyetértünk: „A digitális kultúra rohamosan fejlődik, és az emberi életből egyre nagyobb szeletet hasít ki, részben a hagyományos kommunikációs formák rovására, másrészt azokat tovább erősítve.”[5] Újabban gyakran találkozunk a szakirodalomban a következő megfogalmazásokkal: online, virtuális, digitális identitás. Akár szinonimáknak is gondolhatnánk ezeket a kifejezéseket, pedig egyre inkább kikristályosodik a közöttük lévő különbség. Általában a digitális identitás fogalma emberekre vonatkoztatva használatos. Így a digitális identitás alatt azokat az információhalmazokat értjük, amelyek a hús-vér emberek meghatározott jellemzőit, a valóságos életben hozzájuk kapcsolódó adatokat tárolják digitális eszközökön.[6] Ha nagyon le akarjuk egyszerűsíteni, akkor: „A digitális identitás egy online elérhető adatkészlet, amely az Én kivetülése és leképeződése a digitalizált színtereken”[7], vagy másképpen megfogalmazva: „Egy-egy felhasználóhoz (aki lehet személy, de lehet intézményesített felhasználó is) tartozik egy olyan adatkészlet, amely azonosítja, identifikálja, illetve elhelyezi más, szintén azonosítható adatkészletek hálózatában. A digitális identitás tehát egy azonosítható adatkészlet valakiről vagy valamiről.”[8] Vagyis egy baptista gyülekezet esetében nagyon leegyszerűsítve a „gyülekezetről online elérhető adatkészlet”, amelyet tudatosan megjelenít magáról vagy szándékán kívül kommunikálnak róla. Mi kifejezetten azzal foglalkozunk, amit egy baptista gyülekezet tudatosan (vagy kevésbé tudatosan) kommunikál magáról.

Egy baptista gyülekezet esetében első lépésben tehát arról van szó, hogy tisztában van identitásával és küldetésével. Vagyis van a kommunikációnak forrása (Ki mondja?): ő. Ami a küldetése, azt szeretné kommunikálni. Ez után következik, hogy használja az online platformokat az üzenet célba juttatására és önmaga kommunikálására.

Egy másik nagyon fontos fogalom, amely a témában fontos: a „digitális lábnyom”. Egészen leegyszerűsítve, amit valahol hagyunk egy digitális rendszerben, és vagy kitörölhetetlenül ott marad, ahol nyomot hagyott, vagy másolatok készülhetnek róla. Ilyen módon különböző adatok és tartalmak azonosítanak, minősítenek, kiemelnek, látható idővonalra helyezik el az élet eseményeit, és megjósolhatóvá tesznek egyes viselkedésformákat (ezt használja például a hirdetések optimalizálására a Facebook).

Ezekben a cikkekben azt szeretnénk kifejezetten vizsgálni, hogyan kommunikálnak a baptista gyülekezetek az online térben, főleg a közösségi médiában. Jelenlétük mennyire erős? Ebből lehet következtetni hatást gyakorló képességükre is. Ma négy baptista gyülekezeti oldal van a Facebookon, amely 1000-nél több követővel rendelkezik:

Gyülekezet neve

Facebook-oldal követői 2020. 05. 12.

Kispest

2312

Kecskemét

1784

Élő Remény

1479

Debreceni Baptista

1075

Baptista gyülekezetek online kommunikációja

A kutatás, a vizsgálódás alaptétele: amikor missziós eszközökről, módszerekről, hatékonyságról gondolkozunk, soha nem hagyhatjuk ki a számításból Isten szuverenitását.

Sokkal könnyebb lenne a gyülekezetek vizsgálata, ha pusztán emberi, társadalmi konstrukcióként tekintenénk rá. Azonban a gyülekezet, a hívők közössége egyben Krisztus teste. Benne és általa munkálkodik a Szentlélek. A vizsgálódások során mindig egy pillanatnyi képet tudunk megragadni, ami egy adott idősíkban érvényes.

Tradicionális és modern, kis létszámú és nagy létszámú, idősödő és fiatalos, énekkaros és dicsicsoportos, nyitott és zárkózott, lelkes és visszafogott, vidéki és városi, régi alapítású és újonnan plántált... Sokfélék, sokszínűek a baptista gyülekezetek, és ez így van jól. Minden gyülekezet története, helyzete egyedi, és mindenkire külön figyelmet kellene fordítani, ha pontosan meg akarnánk vizsgálni a működésük mozgatórugóit, azonban bizonyos mintázatok így is kirajzolódnak.

A mai digitális kornak nevezett érában elkerülhetetlen az online térben való megjelenés. Azt szokás mondani, hogy aki nincs fenn a világhálón, az nem is létezik. Ma már nem korfüggő, hogy ha bármilyen információra van szükségünk, elsősorban az interneten nézünk utána. Ha egy szakembert vagy szervezetet keresünk, leinformáljuk, megnézzük, mit írnak róla.

Ha valakit meghívunk a gyülekezetünkbe, vagy beszélünk az egyházunkról, egészen biztosak lehetünk benne, hogy meg fogják nézni a honlapot és a Facebook-oldalt! Milyen arányban van ma a baptista gyülekezeteknek honlapja és Facebook-oldala? És ha van, az vajon mit mutat rólunk?

A honlapok elsősorban az önbemutatkozásra szolgálnak, a gyülekezeti alkalmak, a hitéleti vagy egyéb foglalkozások időpontjait tartalmazzák, illetve az elérhetőségeket. Sok gyülekezet honlapja tartalmazza a gyülekezeti istentiszteletek felvételeit, korábbi programok fotógalériáit, illetve ahol releváns, ott megtaláljuk a leírást a közösség részletes történelmi múltjáról. A gyülekezetek egy része igyekszik megfelelni a mai kor elvárásainak, és valóban modern, kreatív, biztonságot és hitelességet közvetítő weboldallal rendelkezik. Természetesen ezek a külső jegyek csak az első benyomást hivatottak befolyásolni. A valódi értékekre és tartalomra a személyes látogatás során derül fény, de kiderülhet, hogy a remekül elkészített honlap mindössze egy gyülekezeti tag technikai tudását és profi ízlését takarja. Mégis befolyásoló tényező lehet egy kívülálló számára. Ugyanakkor az ma már kevés, ha van egy honlapja a gyülekezetnek. A minősége legalább annyira fontos, és hogy megfelelően friss információk legyenek rajta.

A következő ábrán láthatjuk, hogy milyen arányban rendelkeznek honlappal a gyülekezetek taglétszámukkal összefüggésben. Ebből jól kiolvasható, hogy az 50 főnél kisebb gyülekezetek mindössze felének van saját honlapja. Az ennél nagyobb látogatói számmal rendelkező gyülekezetek szinte százszázalékosan rendelkeznek honlappal.

Ugyanígy, a gyülekezetek 50 fős létszám fölött igen fontosnak tartják, hogy jelen legyenek a legnagyobb közösségi oldalon, a Facebookon. Az 50 fő alatti gyülekezetek tekintetében azonban látványosan csökken a jelenlét a weboldalhoz képest. Pedig sok gyülekezet számára a Facebookon való megjelenés olcsó és hatékony módját jelentené a kapcsolattartásnak.

Azon kívül, hogy a gyülekezet tagjai értesülhetnek a közösséggel kapcsolatos eseményekről, meg tudják osztani azokat, a Facebooknak a helyi társadalmi környezet megszólításában is jelentős szerepe lehet. Ehhez azonban nagyon tudatos online missziós elkötelezettségre lenne szükség a gyülekezet tagjai részéről. Ez annyit jelent, hogy a közösségi oldalon jelen levő gyülekezeti tagok nagy részének aktivitást kellene mutatnia. Sajnos azonban az a tendencia figyelhető meg, hogy a gyülekezet tagjai nehezebben osztják meg a gyülekezeti tartalmakat. De amint valaki már megteszi, onnan szívesen továbbosztják.

Nézzük meg, hogy állnak a gyülekezeteink más online platformokkal. Az Instagram viszonylag új, hatékony eszköze a fiatalabb generáció megszólításának. Több baptista ifinek van fiókja, kevesebb gyülekezetnek. Nagyon fontos, hogy az Instagramon szép, jó minőségű vizuális tartalom jelenjen meg a követők számára. Ahogyan a Facebookon, úgy itt is lehet úgynevezett „történeteket” kitenni, amelyek csak 24 óráig láthatók, majd eltűnnek. Ezt legtöbben végignézik, mivel korlátozott ideig elérhető a tartalom. Fontos, hogy az üzenetek rövidek legyenek, mert csak néhány másodpercig láthatók, mivel diavetítés-szerűen követik egymást a történetek. A diagramon jól látható, hogy a baptista gyülekezetek egyelőre még elég kevéssé használják ki ezt a felületet. Akik viszont használják, azok nagyon pozitív visszajelzésekről számolnak be. A mai trendeknek leginkább a rövid, figyelemfelkeltő videók felelnek meg. Az Instagramon, illetve a Facebookon egyre többször jelennek meg baptista vagy más keresztény felekezetek közösségei 1–1,5 perces videókkal. Ezzel könnyen meg lehet ragadni a figyelmet a hírfolyam által generált kommunikációs zajban.

A misszió egyik nagyon fontos eszköze lehet a gyülekezet videócsatornája. A mai online eszközök segítségével viszonylag olcsón indítható élő közvetítés a gyülekezet istentiszteletéről vagy más eseményeiről. Természetesen ehhez a nyitáshoz szükséges a közösség tagjainak támogatása, beleegyezése. Az igehirdetőnek is tudatában kell lennie annak, hogy ami a virtuális térbe kikerül, az ott is marad. A 7. számú ábrán látható, hogy a 100 fő feletti taglétszámmal rendelkező gyülekezetek 71 százalékában működik az online közvetítés.

A gyülekezetek online kommunikációjának relevánsnak kell lennie a társadalom felé, a változások részesévé kell válni. Egészen másképp kell kommunikálni a különböző generációkkal, ma már a szórólapok a legkevésbé hatékonyak az emberek elérésére. Az online felületeken van visszajelzés, mérhető a tevékenységünk hatékonysága.

Ha megnézzük a fenti diagramot, egy érdekes mintázat rajzolódik ki. A régi, nagy hagyományokkal rendelkező gyülekezetek zöme rendelkezik online kommunikációs felületekkel. A szocialista érában alakult gyülekezeteknek valamiért nincs honlapjuk, Facebook-oldaluk, majd az újabb alapításúak ismét erőteljesebb online aktivitást mutatnak.

A következő ábrán láthatjuk, hogy jó néhány gyülekezet komolyan foglalkozik valamilyen társadalmi tevékenységgel, vagy intézményfenntartó, ezért alapítványt is működtetnek. A társadalmi szolgálatban aktívan jelen levők pontosan értik és tudják, mennyire fontos a bizalom kiépítése a közösség holdudvarával, jó kapcsolatok ápolása a helyi vezetőséggel.

A bibliai tudatlanság korában élünk,[9] vagyis legalább felszínes sokszor a tudás a Bibliáról. Sokszor pedig nem a teológiánkkal, hanem a technológiánkkal van gond. Az elmélet, a teológia rendben van, de valahogyan ezt nem tudjuk alkalmazni. Miközben a világ rohamosan fejlődik és változik, ez arra hív bennünket, hogy az üzenet változatlansága mellett elköteleződve a gyakorlati, technológiai lehetőségeket újra és újra vizsgáljuk felül. A digitális világ az emberek idejének egyre nagyobb részét köti le. Egy mai gyülekezetnek nyilván eltérő stratégiái lehetnek, melyhez eltérő módon kell jelen lenni a weben, de jelen kell lenni. Az ott magáról alakított kép rendkívül fontos.

A tanulmány második részében megnézzük majd, hogy a COVID–19 hogyan alakította át a gyülekezetek digitális jelenlétét.

1. Ian Morris: Why the West rules – for now. The patterns of history and what they reveal about the future (London: Profile Books, 2010).

2. NRC-kutatás 2020, https://nrc.hu/news/internetpenetracio-2/ (2020. 05. 12.).

3. NRC-kutatás 2018, http://nmhh.hu/dokumentum/202180/lakossagi_internethasznalat_2018.pdf.

4. Az MBE kommunikációs osztályának adatait felhasználva készült a kutatás 2018–2019-ben.

5. Csákvári József: Avatarkultúra: a digitális identitás természete és jelentősége. Jel-kép, 2008, 19. évf. 2. sz., 21–33. o.

6. Tószegi Zsuzsanna: A web 2.0 és az online identitás, https://folyoiratok.oh.gov.hu/konyv-es-neveles/a-web-20-es-az-online-identitas (2020. 05. 13.).

7. Fehér Katalin: Milyen stratégiák mentén épül fel a digitális identitás, https://mediakutato.hu/cikk/2014_02_nyar/11_digitalis_identitas.pdf (2020. 05. 13.).

8. Uo.

9. R. Albert Mohler, Jr.: „The scandal of biblical illiteracy: it’s our problem”, http://www.albertmohler.com/2016/01/20/the-scandal-of-biblical-illiteracy-its-our-problem-4. Fordította: Borzási Sándor.

„A radikális bizonytalanság korában élünk, a technológiai, társadalmi, szabályozási változásokkal újabb és újabb kihívások jelennek meg mind az egyes emberek, mind a szervezetek kommunikációjában. Gyökeresen átalakul az egyéni és a közösségi kommunikáció.”

„Ezekben a cikkekben azt szeretnénk kifejezetten vizsgálni, hogyan kommunikálnak a baptista gyülekezetek az online térben, főleg a közösségi médiában.”

1. ábra. Van-e a gyülekezeteknek honlapja? Forrás: saját felmérés

1. ábra. Van-e a gyülekezeteknek Facebook-oldala? Forrás: saját felmérés

„A honlapok elsősorban az önbemutatkozásra szolgálnak, a gyülekezeti alkalmak, a hitéleti vagy egyéb foglalkozások időpontjait tartalmazzák, illetve az elérhetőségeket.”

3. ábra. A gyülekezetek weblapjai a taglétszám függvényében. Forrás: saját felmérés

„Az ma már kevés, ha van egy honlapja a gyülekezetnek. A minősége legalább annyira fontos, és hogy megfelelően friss információk legyenek rajta.”

4. ábra. A gyülekezetek Facebook-oldalai a taglétszám függvényében. Forrás: saját felmérés

„A régi, nagy hagyományokkal rendelkező gyülekezetek zöme rendelkezik online kommunikációs felületekkel. A szocialista érában alakult gyülekezeteknek valamiért nincs honlapjuk, Facebook-oldaluk, majd az újabb alapításúak ismét erőteljesebb online aktivitást mutatnak.”

5. ábra. Van-e a gyülekezeteknek videócsatornája? Forrás: saját felmérés

6. ábra. Van-e a gyülekezeteknek Instagramja? Forrás: saját felmérés

„Miközben a világ rohamosan fejlődik és változik, ez arra hív bennünket, hogy az üzenet változatlansága mellett elköteleződve a gyakorlati, technológiai lehetőségeket újra és újra vizsgáljuk felül. ”

7. ábra. Gyülekezetek YouTube-csatornái a taglétszám függvényében. Forrás: saját felmérés

9. ábra. Gyülekezetek alapítási évének és online felületeinek összevetése. Forrás: saját felmérés

10. ábra. Van-e a gyülekezetnek alapítványa, egyesülete? Forrás: saját felmérés

TÖRTÉNELEM

Szebeni Olivér

Magyarok Trianon után 2.

"»Alulnézetből« írom le a magyarság életkörülményeit a békediktátum után, a két világháború között és azóta."

A szerző négy részes cikksorozatának második részét ismerheti meg most az olvasó.

Kis lakások a város peremén

Szüleim Pesterzsébeten, közel a Wekerle-telepi határt képező Nagykőrösi úthoz, a Valéria utcában kis, egyszobás-konyhás, kamrás, házacskát építettek. Pesterzsébeten 1935-ben a Nagykőrösi úttól az első keresztutcáig (Latinovics utca) talán húsz házhely volt beépítve mindkét oldalon. Valamennyi igen szerény, stílustalan. Legfeljebb egy kétszobás házra emlékszem ebből a húszból. A többire ettől sokkal szerényebb meghatározás illett. A kis házak lakói kisebb arányban hazai származású, vagyis magyar vidéki család neveltjei voltak, a legrégibb házban, közvetlenül mellettünk egy német nemzetiségű család lakott. A fiatalabbak között volt iparos, alkalmazott, egy órás, még egy fuvaros is, aki a lovát deszkából összetákolt istállóban tartotta. Józan életű, rendes emberek voltak, 90 éves koráig tartották az édesanyjukat. „Pukli néni” legfeljebb félévente beszélt az édesanyámmal, természetesen németül. A német szavaihoz tolmácsot kellett volna hívnunk. Az összefüggésekből sejtettük, hogy mit kérdez vagy felel. Valamennyi környékbeli lakótárs elcsatolt országrészből származott. Gyári munkás, egy fiatalabb nő, a sógora képviselték az elit fogalmát, állandó jövedelemmel. Ott is élt még egy idős özvegyasszony. Egy házaspár és egy hadiözvegy. Gyermek elég sok volt egyedül az édesanyjukkal, akiknek az apjuk a „háborúban maradt”. Valamilyen módon mindenki személyesen érintett volt a háború és a békeszerződés csapásaitól. Az otthagyott, elcsatolt vidékeken birtokkal rendelkeztek, aminek az új állam lett a tulajdonosa. Lakott még egy idős, valamilyen szláv nyelvű asszony három húsz év körüli fiával. A fiatal férfiak nem voltak házasok. Feltételeztük, hogy rendszeres apróbb bűncselekményekből élnek. Gyanítottuk, hogy a mi baromfiállományunkat is megdézsmálták. Az első eset után apám az ólak ajtaja elé – frontszolgálata tapasztalatai alapján – egy védő-riasztó rendszert húzott. A fémhuzal végén konzerves dobozban csörgött-zörgött egy-két kavics, ha éjszaka valaki megmozdította. Egy alkalommal – talán egyik novemberben – ez be is következett. Apám kinézett az ablakon, és látta, hogy három férfi árnya a kerítésen átvetődve távozik. Az eseményről nem tett feljelentést, mert a megtorlásoktól tartott.

Az esetlegességre épülő gyermekkori megfigyeléseim emlékei szerint a sarkon egy fűszerüzlet (szatócs) kereskedett. Mindenféle árucikkel foglalkozott Lederer úr, a zsidó ember, petróleumtól a péksüteményig és a tejtermékig. Húskészítményeket nem árult, vajat, sajtot, túrót igen. Mielőtt ezekhez nyúlt volna – mondjuk a petróleum kimérése után –, nagy citromsárga, hosszan csíkozott törlőrongyba törülte a kezét. Mindig barátságosan köszönt. Mindenkinek adott hitelt, a nevéhez írta az adósságot és a törlesztést. Minket a „jó adósok” között tartott nyilván, mert péntek kora délutánig általában fizettünk. Az üzlete előtt állt meg egy nagy, speciális, pirosra festett, petróleumszállító kocsi, azon angol cégfelirat. Ez az első angol elnevezés volt, amit életemben megtanultam. Sunflower Vacuum Oil Company. Természetesen a betűket „magyar módra” ejtettem ki, és amikor ezt Lederer úr előtt is „elkövettem”, mosolyogva kisegített: „Nem úgy, kisfiam! Ezt tanuld meg így, mert ez egy világmárka.” Aztán elmondta, hogy napraforgót jelent az első szó. Talán még a kőolajlepárlást is elmagyarázta, de az nem biztos.

Az erzsébeti utca utolsó szakaszának másik végén később épített lakóházat, és vele egy üzletet nyitott egy Ring nevű tulajdonos. Akkor így mondtuk: „rőfös”, vagyis textil-, méteráru-, szabókellékes volt. Mi törzsvásárlónak minősültünk nála. A többi lakókról elképzelésünk sem volt, hogy miből élnek. Zárkózottak és bizalmatlanok voltak. Esti sötétedéskor kulcsra zárták az utcai kaput. Az udvart nagy testű házőrzők vigyázták. Komondorok és keverékek őrizték a gazdát és a vagyonát. Bár ez inkább csak hangos ugatásban nyilvánult meg, ha egy járókelő, de főleg a postás arra kerekezett, netalán megállt a kapu előtt. Az üzleteket időnként éjszakai látogatók keresték meg, és ráragasztottak a zárra egy kis bélyeget: „Őrzik a hadirokkant vagyonőrök.” Azt a feladatot töltötték be, mint a mai polgárőrség.

Az iskolázottság foka a mai átlagosnál sokkal alacsonyabb szinten állt. Az idős özvegyasszonyok legtöbbje analfabéta volt. Az átlagos férfilakosság sem végzett többet hét „eleminél”. A harmincas években szavazati jog sem illetett meg mindenkit. Nőket csak az érettségitől és attól magasabb diplomától. Ilyen fokon tanult nők azonban egyáltalán nem laktak ezen a fertályon. Nyugdíjat ebben az utcában postás nem fizetett ki senkinek. Édesapám cseppecskényi rokkantjáradékáról mindenki tudott. Számontartották azt is, hogyha valaki megrendelt nála szabómunkát, még egy nadrágvasalást is, ötven fillérért. Köteles volt édesapám ezt beírni a forgalmiadó-könyvébe.

Gyakorló vallásos ember ezen a környéken nem lakott. Szóba nem került soha vallási téma. Úgy tudtuk meg, ki milyen hitvalláshoz kötődik bármilyen fokon, hogy a kifüggesztett gyászjelentés elolvasása után általában elmentünk a temetésre, és megláttuk a papot, milyen liturgiát celebrál. Természetesen a többség római katolikus volt. Arra, hogy volt-e ünnepélyes házasságkötés templomban vagy bárhol, egyáltalán nem emlékszem. Egy kisgyermek keresztelőjére egyszer hívott egy szemben lakó egyedülálló asszony. Férje nem volt, gyermeke született, és valamilyen rokona elvállalta a keresztszülőséget. Ők sem jártak templomba egyébként. 1919-ben Pestszenterzsébet neve Leninváros volt. Ez a név világnézetileg orientálta a lakosságot. A terület ökológiája Gubacs-pusztától az Erzsébetfalván és a bonyolult, bolsevista forradalmi világ rövid idejű formációján át a mai állapotáig rengeteg sokat változott. A harmincas években a város említett elnevezése miatt az orosz forradalmárról a „jobb családok” megvetését kellett tűrnie a szegényebb embernek, ha netán kiderült, hogy hol lakik. Az erzsébeti diákokat a pesti középiskolákban durva szavakkal bírálgatták a lakóhelyük miatt. Akiket Budapest tíz kerületéből kitiltott a bíróság, jórészt Erzsébeten települtek le, aztán – mi tagadás – bejártak a belső kerületekbe lopni, csórni, besurranni, esetleg csomagot hordani a pályaudvarokon.

Pesterzsébeten egy jó kezdeményezés is kiindult, amikor a világon először itt, 1933-ban leplezték le az Anyák szobrát a Templomtér előtti parkban. Alacsony, emberközeli alapzaton hosszú ruhás női alak, jobb karján egy kisebb gyerek ül, a másik oldalon egy nagyobbacska leány áll mellette. A bronzszobor nagyon kifejező. A „nőt” mutatja be, aki mindnyájunkat nevelt, szeretett, megértett, és akinek a szemében mindnyájan örökre drága jó gyermekek vagyunk. Az alapzaton egy intelem betűi olvashatók: „Állj meg és gondolj édesanyádra!” A szobor leleplezése tanítási időszakban volt. Az összes erzsébeti iskolás gyermeket odavezényelték. Beszédet tartottak, és elénekelte valamennyi jelenlévő a magyar himnuszt.

Bizonyos pozitív társadalmi integrációnak foghatjuk föl, hogy ezen a területen a harmincas évek első feléig a meghonosodás, beilleszkedés nehezen alakuló lépéseivel együtt éledt a magyarságtudat. Ennek megnyilvánulásai jelentkeznek a gondolkodásban, viselkedésben, törvénytiszteletben. Nem utolsósorban, hanem alapvetően maga a vallásosság formálta az emberi jellem tulajdonságait. Ezen át megjelenik az emberek életében az a gondolat, hogy nekik személy szerint mégis van helyük ebben a balsors által tépett hazában. Ebben a környezetben váltam én is magyarrá. Ahogy Széchenyi grófnak, a legnagyobb magyarnak németül mondták a szülei, hogy soha ne felejtse, ő magyar. Felém ez a szülői intelem ugyanezen a nyelven, szó szerint ugyanígy hangzott el, pedig szüleim még nem hallották addig a híres, hírneves Széchenyi család nevét. Magyaroknak vallották magukat. Ezt a visszahonosítás, a másféle anyanyelv és „apanyelv” ellenére velem életre szólóan megértették. „Akkor nagy Magyarország volt, sokféle nép lakta, és mindnyájan magyar állampolgárok voltunk” – mondta elég gyakran édesanyám bárkinek, aki felhozta a nemzetiségi kérdést.

Azokban az években a családos asszonyok munkavállalása nem volt elterjedve. Az asszonyok otthon voltak és vezették a háztartást, nevelték a gyermekeket. A házasságkötésig egyes gyárakban dolgoztak fiatal nők. A nagy Soroksári úti szövőgyár alkalmazott 16 éves kortól nőket, tekintet nélkül az iskolai végzettségükre. Napi 8 órás és szombati 4 órás volt a munkahét. A szövőgyár akkordbért fizetett a legyártott anyag mennyisége után. Kezdő, fiatal szövőnők 7 pengőt, később enyhe emelkedés után és begyakorolt munkavégzéssel esetleg 12 pengőt kereshettek egy héten. Szép keresetnek minősült ez a munkabér, bár a legkisebb minőségi hiányt, értékcsökkenést büntették. A gyárat részvénytársasági formában németek vezették. A fizetési boríték kétnyelvű volt, amíg csak a gyár át nem került orosz tulajdonba.

A Jókai Mór utca – ahol hurokjáratban a 32-es villamos Pestre, visszafelé közlekedett – Kossuth Lajos utcai kereszteződésében egy rendőr posztolt. A derekán az öv csatjára kifúrták az ellenőrző számát, az egyszerű sötétkék posztóruhájukon vagy talán a rendőrcsákón még egy másik helyen szintén megadták ezt a számot. Általában a biztonság érzetét keltette a közrendőr, illetve a „biztos úr”, aki szigorúan, előírásszerűen intézkedett, ha erre szükség volt. Nem riadt attól sem vissza, hogy gumibotot használjon. A bűnöző elfogása és előállítása egyéni feladata volt. Egyszer kíváncsiságom csillapítására mindezt elmondattam édesanyámmal, édesapámmal, és megtanultam, hogy a közrendet tisztelni, a törvénysértéstől óvakodni kell. Ezen kívül titkosrendőrség, nyomozók és egyéb „törvényszolgák” is működtek. Mi a bíróságon soha nem jártunk, sem vádlóként, sem vádlottként, de olykor hallottam emlegetni. Pesterzsébet megyei város nem volt városias jellegű. Egy homokból, porból hirtelen kinőtt, nagy területű, aprócska szegényfészek. A Kossuth utca és egy-két keresztutcája néhány középületét kivéve. A Kossuth utca túlnyúlt a Nagykőrösi út felé, ott kezdték építeni a két-három szobás, sátortetős házakat. A háború kitörése után épültek egy-két évig. Egyikre valaki azt a szokatlan mondatot íratta ki a homlokzatra: Isten ajándéka. A feliratot mindenki megcsodálta. Azon nem is csodálkoztak, hogy az új szép házat nemsokára kirabolták. Elmondták a gyerekek egymásnak: „Hallottad? Kirabolták az Isten ajándékát!” Aztán ezt negyedévenként ismételték, mert a rablások mindig ezt vették célba, ha már Isten ajándéka. Mindaddig, amíg ezt a feliratot leverték a kőművesek a vakolatról.

Pesterzsébet utcáinak legtöbbje teljesen gondozatlan földút volt, kitaposott járdákkal, lovas kocsik által feltört úttestekkel, helyenként árkokkal, amelyekben az esővíz napokig megállt. A Kossuth Lajos utca felőli enyhe dombról zúdult lefelé a villamos, jobbról a gimnázium mellett, a Török Flóris utcán, aki „városatyaként” tisztelt névadó. A gimnáziumban tettem 18 éves koromban a kereskedelmi után másodszor (latin nyelvből is) érettségi magánvizsgát. Működött egy polgári fiúiskola, közel a városházához egy polgári leányiskola. 1944-ben az első légitámadás romba döntötte. Városi könyvtár, színház, helytörténeti múzeum nem volt, kiállításokat nem rendeztek. Semmi hírneves múltja nem volt Pesterzsébetnek, de a harmincas évekre milliós várossá duzzasztotta a sok bevándorló Budapestet. Akkor még nem járt ez Pesterzsébetre nézve különösebb hatással, mint rohamos népesedéssel. A leszegényedett menekültek örültek, hogy a sok kis olcsó albérletet Pesterzsébeten ki bírták fizetni. A ráérő fiatalság és gyermekek szórakozása az Erzsébet téri mozi volt, ahol nagy fürtökben várakozó hatalmas ifjúsági csoport lóbálta a lábát a vaskorlátokon, várakozva a mozinyitásig. Tisztességes ember nem engedte közéjük a gyerekét. Engem is óvtak a szüleim attól, hogy ott lopjam a napot közöttük. Nem is kívánkoztam, mert sok rosszat hallottam róluk.

Egyszer talán mégis a mozi oldalán láttam meg egy nagy fehér hirdetést. Nem emlékszem másra, hogy miről is szólt az egész, csak az aláírásra, a polgármester nevére. Egészen szokatlan neve volt: dr. vitéz Chikán Béla. (Kiejtve Csikánynak hallottam.) Valami kínos csikorgást éreztem a fogaim között. A rangja, híre-neve valóságosan megrémített. Akkor találkoztam olyan névírással először, ami nem fonetikusan volt ejthető. Attól kezdve bárhol láttam, ezt a borzongást sokáig éreztem.

Úgy élt ezen a vidéken a kisemberek óriási tömege, mint egy nagyon elmaradott faluban. Az embereket hagyták homályban, olykor dezinformálták. Sorsukkal senki nem törődött. Ha lopáson kapták, megbüntették, ha betörésen, elítélték és becsukták. A házastársak egymás között nem éltek jól, sokat panaszkodtak, de nem váltak el. „Vadházasnak” nevezték azt, aki „nem törvényes” párkapcsolatban élt, de én erről úgy tudtam, a színésznőknél szokásos. Az természetes volt, hogy a feleséget néha megverte, arcul ütötte a férje, kivált italosan. A mi családunkból hiányzott az ilyen „jelenet”, bár elég gyakran voltak heves szócsaták. Ezt be lehetett tudni két tényezőnek: édesapám korábbi nyomorúságos helyzetének, és annak is, hogy rokkantsága mellett 17 évvel idősebb volt, mint az édesanyám. Özvegyemberként vette el az édesanyámat 1925-ben. Első házasságából Petrovácz Máriával egy nővérem, féltestvérem volt. Édesapám egy idő után azt a neveltetési kedvezményt kapta a társadalomtól, hogy a törökbálinti apácák 14 éves koráig levették a vállairól a leánynevelés gondját. Mi évente, félévente elmentünk meglátogatni őt a zárdába. A római katolikus egyházzal gyakorlatilag életemben először ott találkoztam. Az intézet 80 éves öreg papja mellém szegődött, s valahová elsétáltunk. Az idős szerzetes megjegyezte, hogy mi ketten egyforma „gyorsan” bírunk járni, mivel mindketten csoszogtunk: én már, ő még. Egy nagyon kedves apáca pedig megajándékozott engem egy szentképpel. Gyönyörű fiatal női arc mosolygott reám, a tiszta oldalán pedig csodálatosan szép gyöngybetűkkel írta rá egyházi nevét: „Soro Mária, Ottokár”. Erre emlékszem, és tudom, hogy az Ottokár férfinév, de csak ez a név jut az eszembe. Nagyobbacska korától a matrózruhás nővéremet, Margitot hazaengedték, és velem csoda jókat játszott.

1938-ban kettős szent évet hirdettek, és bíboros pápai küldött látogatott Magyarországra. A szent fogalmat egy eucharisztikus világkongresszus jellemezte. Ezen olvasta föl XI. Pius pápa levelét a bíboros. A hatalmas ünnepség után Szent István király mumifikálódott jobb kezének ereklyéjét körmenetben mutatták be. Emlékezetem szerint édesapámat akkor a kíváncsisága arra késztette, hogy fiával bemenjen Pestszenterzsébetről a belvárosba gyalog, és részt vegyen a körmeneten. Úgy emlékszem, a református kormányzó, maga Horthy Miklós is részt vett a nagy eseményen, talán a hagyományosan fehér lován, a főrendi urak, vitézek, miniszterek kíséretében. Díszmagyarban akkor láttam először embereket, több tucat kitüntetéssel katonatiszteket, országos közéleti személyiségeket, amint a papokkal telt körmenetben az államalapító király ereklyéjét díszes üvegszekrényben elhordozták a vállaikon. A fényes ünnepséggel azt kívánta volna kifejezni a regnáló hatalom, hogy Magyarország véglegesen kiheverte a háborút, belenyugodott a békekötésbe, elfoglalta helyét az európai államok között. Ez viszont jámbor és naiv reménység formájában sem tükröződött tartósan a külföld véleményéből. A nemzet jólétén sem nem ártott, sem nem használt. Sok köztéri fém villanyoszlopot helyeztek el, amivel a háború elbánt, de nagy meglepetésemmel a Margitszigeten egyszer bemutattam néhány akkori címeres dísszel telepített lámpatartó oszlopot. Eredetileg világos szürkében díszelegtek Budapesten.

A város és a lakónegyed leírásához fűzöm még, hogy a nevezetes 1920-as nyár által behatárolt éveinkhez tartozott a felekezeti helyzet alakulása. Úgy emlékszem, hogy megépült a város közepén egy evangélikus templom, egy karmelita kolostor és kápolna. Az Erzsébet téri nagy templomra és a Szabó-telepi kisebb felépítésére tartottak gyűjtést. A gyűjtő embereket apám durván elutasította. A viselkedését édesanyám nem hagyta szó nélkül. „Adhattál volna nekik legalább egy pengőt!” Ez az összeg édesapám szemében óriási volt egy templomért, valóságos olaj volt a tűzre. Kettőjük között komoly felekezeti vita támadt. Én ebből szinte semmit nem értettem. Csak furcsálltam édesanyám váratlan energikusságát. Addig a napig apám esetleges gorombaságaira csak sírt, sóhajtozott, és nem mondott semmit. Ezután, mintha kicserélték volna.

Mielőtt a szép, egytornyos katolikus templom az Erzsébet téren megépült, a helyén lévő nagy homokdombról hordták a baptista asszonyok kötényben az imaház építéséhez a homokot. A férfiak között akadt egy-két kubikus talicska is, de az ő munkaerejüket a kőművesek mellett a kiszolgálók feladatai kötötték le. Én még nem éltem akkor, de sokszor hallottam az építkezésről a későbbi évtizedekben. Nagy erőfeszítés volt ez a talán száztagú gyülekezet részéről. A városháza magyaros stílusában épült fel a baptista imaház. Jellegzetes építmény mellett két kisebb és egyszerűbb lakást is felépítettek az ikerházhelyen a lelkészi és a gondnoki lakásnak. A pesterzsébeti baptisták az egyik legkorábbi imaházat építették föl a fővárost körülvevő agglomerációban.

Eddig nem sikerült megállapítani az erzsébeti városháza tervezőjének nevét, de az építés stílusa és a régi baptista imaház építészeti vonásai a Ferenc utcában teljesen egyezők. Kár, hogy eladás után az új tulajdonos hagyta a falat kidőlni, nem vigyázott, és senki nem is derítette ki az épület tervezőjét. A háború viharaival is dacoló falakat az idő vasfoga szaggatta meg. Századunkban dőlt ki.

Jóval későbbi volt két másik evangéliumi közösség imaházának és missziójának az indulása. Az egyik pünkösdi gyülekezet bérelt egy pincehelyiséget az Angyal utcában (a későbbi Hosszú utcában). Ám néhány év után ez a misszió elvándorolt onnan. Az Üdvhadsereg lépett az örökükbe. Ez egy különös, egyenruhás, katonai szervezethez hasonló felekezetközi evangéliumi formáció. Hamarosan megjelentek az utcákon is katonazenével. Evangelizáltak, iratokat terjesztettek, összeszedték az ittas embereket, bevitték, megvárták a kijózanodásukat, aztán a lelkükre beszéltek. Egyáltalán nem volt eredménytelen a munkájuk, bár 1939-ben mindkét utóbbi felekezetet hatóságilag betiltották. A betiltástól a baptistákat állami elismerésük mentesítette.

A harmincas évek derekára esik egy élményem, ami azzal függ össze, hogy édesanyám engem rendszeresen elvitt a baptista imaházba. Én tehát baptistának éreztem magam. Bejött a katolikus hitoktató a tanterembe, nagyot kiáltott: „Más vallásúak, zsidók, kifelé!” Talán öten-hatan kioldalogtunk, és a fekete salakos udvaron rugdaltuk a rongylabdát. Csengetésre aztán visszamentünk. Egy nap beállít apámhoz az igazgató, és figyelmezteti, a fia nem jár hittanórára. Az apám szabadkozik, az igazgató közli, hogy a gyereket akárhová viszi az anyja, az apja után római katolikus, és ha nem megy hitoktatásra, akkor őt megbüntetik, esetleg el is zárják. Attól kezdve tehát római katolikus lettem.

Milyen volt akkor a hazafias nevelés? A kortárs magyar költészetből hozok erre egyszerű példákat. Minden reggel az első órán fennállva imádkozott egy tanult szöveget az osztály az első óra alatt. Aztán elmondta a „Magyar hiszekegyet”. Ez egy versike volt:

Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában,

Hiszek egy isteni örök igazságban.

Hiszek Magyarország feltámadásában.

Úgy emlékszem, hogy valahol olvastam a szerző nevét, egy katonatiszt felesége írta, Papp Váry Elemérné.

Még bizonytalanabb az eredet a Horthy-idő iskoláiban állandóan felbukkanó hazai reklámszöveg alakjában, amit talán minden füzet hátlapjára nyomtattak:

„Nem, nem soha!”

Van ugyan egy vers is, aminek része lehetne, csakhogy ezt soha, egyetlenegyszer sem hallottam iskolában. Az elcsatolt országrészekre gondoltunk, hogy az idegen állam megszállása alá nem kerülhet. Nem, nem soha!

A második osztálytól a negyedikig, tehát három tanévben az elsős tanító nénit, Cseh … tanító nénit felváltotta egy férfi, Tariska Ferenc. Ő aztán az 50 fős fiúosztályt katonai függelemre nevelte. Az ajtó fölé rúddal és trikolorral fel volt szögezve egy első világháború által megviselt csapatzászló, ami előtt jövet-menet az osztály minden tagja egyénileg tisztelegni volt köteles.

A tantárgyakat elmagyarázta egyszer, feladta a megtanulásukat, következő órán felkérdezte, aki nem tudta, azt alaposan elverte nádbottal. Tornaórán külön megbüntették. Az ötödik osztályban a Gábor utcai polgáriba jártam. Itt tandíjat kellett fizetni, de mivel „jó rendű” és hadigondozott voltam, tandíjmentesen tanulhattam. A sapkámon az iskolai címer felett megkülönböztető ezüstjelzés volt. Osztályunkban talán ketten-hárman voltunk jó rendűek, és ketten kitűnőek. Azoknak a bizonyítványuk színjeles volt. A nevelés-oktatási munkát tantárgyanként más szaktanár látta el a polgáriban. Közöttük sem volt túl sok kivétel a testi fenyíték alkalmazása tekintetében. Egy-két tanárnő is volt már a tanári testületben, róluk nem hallottuk, hogy verték volna a gyerekeket. A tornatanár Szikora Ernő viszont néha őrjöngve ütötte-verte az osztály egyetlen zsidó fiúját, de a többit sem kímélte.

Már közeledtünk a negyedik év vége felé. Szikora Ernő tanár úr, aki jószerével mást nem tudott, csak vezényszavakat ismételgetni, egyszer csak megpuhulni látszott. Elkezdte magát dicsérgetni. Milyen sokat tanított minket, ha továbbtanulunk, milyen sokra visszük, majd meglátjuk. Ő nekünk mindig a javunkat akarta stb., stb.

Akkor már megfordult a világ, új, nemzetiszocialista rendszer igyekezett bekerülni és meghonosodni, de még a „sváb” gyerekek szerények voltak. Mivel a tanár azt mondta, hogy legyünk felnőttebbek már, és mondjuk meg az egyetértésünket őszintén, nekibátorodtam.

„Tanár úr, tisztelettel jelentem, valahányszor ütötte a Ringet, nekem minden csapás fájt a saját hátamon, karomon, fejemen, ahová a Ringre sújtott. Azért verte, mert zsidó? Nem tehet arról a Ring. Soha senki nem kérdezte meg tőle: Akarsz-e zsidó lenni? Ő is úgy született, mint mi. Ő a zsidóságával együtt ember, mint mi is azok vagyunk, emberek. Miért tetszett vele négy éven át így bánni?”

A tanár elképedt. Szemei kidülledtek. Nagy lélegzetet vett, éppen kiabált volna, de megszólalt az óra végét jelző csengő. Kifújta magát, és csak ennyit morgott félhangosan: „Na, majd meglátod…” – Vagy valami hasonlót.

Még volt előttünk egy tanév, de én már akkorra a Mester utcai kereskedelmibe jártam, és a tanév a bombázás miatt korán zárult le. Ring György, a barátom, akivel együtt jöttünk-mentünk a polgáriba, még otthon volt, de a bombázás után csak sokkal később értesültem az auschwitzi haláláról. Néha úgy érzem, sajog rajtam minden gazul rávert ütés.

Van még egy emlékem, ami ahhoz a korhoz, a gyermeki „sorshoz” fűződik, és jellemzi az erzsébeti élet antagonisztikus állapotát a Trianon utáni második évtizedben. Azt a címet adhatnám ennek az emlékezésemnek: „A talált pénz”. Így elég romantikus, mégis szürke téma, de ami ezután jön, az már tükrözi annak a világnak, amiben éltem, minden anomáliáját, amit csak egy jóhiszemű gyerek életre szóló fájdalommal megélhetett. Még két dolgot kell megismételnem ennek a fejezetnek az előbbi soraiból, első a nyomor, a pénztelenség, a valóságos éhezés, ellátatlanság. Talán elég érthetően fogalmaztam erről. A második az a törekvés, hogy mindezeknek ellenére adtunk a becsületünkre. A szegény ember nem okvetlenül bűnöző, ezt akartuk bizonyítani. A szegény ember nem okvetlenül tolvaj, betörő, és bármikor megfelel az erkölcsi követelménynek.

A gyerek talált ötven fillért. Ki tudja, mikor, honnan és kitől gurult el az árokba, őt ez lázba hozta. Késő délután volt, a nap lassan leáldozott, de a gyerek még nem evett. Ilyenkor pénzt találni? Törölgette az ezüstös fehér fémérmet, fényesítette a rövid nadrágja szárába. Egyszerre hirtelen újra éhes lett. Kedvence, a párizsi íze futotta el a száját. Szorongatta kezében a pénzt, nehogy kiguruljon, újra elvesszen. Mert a pénz az ilyen, nehéz megtalálni, könnyű elveszíteni. Senkinek nem szólt róla, csak elindult az utcán, majd rohant vele a Földvári nevű hentesig, és ott 50 fillérért párizsit kért, persze így mondta: „parizer”. A hentes így is értette, csak azt nem, honnan van ennek a gyereknek pénze? Megkérdezte azonnal tőle: „Na, és pénzed van?” A gyerek megmutatta az ötvenfillérest. A hentes elcsodálkozott. Csak vágta, szeletelte a párizsit, majd mérte, csomagolta és odaadta. A gyerek újra szaladt, már sötétedés lehetett, mire hazaért a hófehér csomaggal. A szülők meresztették a szemüket. Ennyi csemege! Honnan vetted? Miből vetted? Azt nem hitték, hogy a gyerek találta az ötven fillért, gyanították, hogy lopta. „Istenem, hát ide jutott a mi fiunk?” Elkezdődött a vallatás. „A boltból loptad a felvágottat, vagy a pénzt loptad az utcán?” Kitől loptad? Hogyan loptad, kosárból emelted el? Elcsattant az első pofon, aminek rendben akadt még bőven követője. A gyerek mondogatta, hogy meg tudja mutatni, ahol az árokban hevert a fémdarab. Természetesen annak ott már nyoma nem volt. „Hát még hazudsz is?” Újabb sorozat pofon. Valahogy ott zárult le a penitencia, hogy ismétlődés esetén újabb és súlyosabb lesz a megtorlás. A pofonok anyai kéztől estek, nyomot nem hagytak, de a bizalom elvesztése, megrendülése, a szellemi sérülés talán egy életre kihatott.

Trianon-emlékmű Sarkadon

„Úgy tudtuk meg, ki milyen hitvalláshoz kötődik bármilyen fokon, hogy a kifüggesztett gyászjelentés elolvasása után általában elmentünk a temetésre, és megláttuk a papot, milyen liturgiát celebrál.”

„Elmondták a gyerekek egymásnak: »Hallottad? Kirabolták az Isten ajándékát!« Aztán ezt negyedévenként ismételték, mert a rablások mindig ezt vették célba, ha már Isten ajándéka.”

„A fényes ünnepséggel azt kívánta volna kifejezni a regnáló hatalom, hogy Magyarország véglegesen kiheverte a háborút, belenyugodott a békekötésbe, elfoglalta helyét az európai államok között.”

„A tantárgyakat elmagyarázta egyszer, feladta a megtanulásukat, következő órán felkérdezte, aki nem tudta, azt alaposan elverte nádbottal.”

„A tornatanár Szikora Ernő viszont néha őrjöngve ütötte-verte az osztály egyetlen zsidó fiúját, de a többit sem kímélte.”

A cikk folytatása a szolgatars.hu oldalon található meg.

KÖNYVAJÁNLÓ

Muzslai-Bízik Bencze

Mária mint anya

Könyvajánló Nemeshegyi-Horvát György Levelek Máriához című könyvéhez

Nemeshegyi-Horvát György, a Hatvani Baptista Gyülekezet lelkipásztorának könyvét nagy izgalommal fogtam a kezembe, hisz protestáns, evangéliumi teológusként sokszor volt már részem olyan beszélgetésekben, ahol Mária volt a középpontban, de be kell vallanom töredelmesen, igazán mélyen még sohasem ástam bele magam a témába.

Eddigi teológiai tanulmányaim során is csak a felszínét kapargattam a kérdésnek. S bár a dogmatikának (amit egyébként nagyon szeretek, mai napig is a kedvencem) része a mariológia, sajnálatos, hogy az általam ismert legtöbb protestáns szakkönyvből hiányzik az erről szóló rész. Eddigi keresztény életem során inkább félelem volt bennem e téma kapcsán, mint öröm. Ez tolódott el picit a könyv hatására a gyermeki izgatott kíváncsiság irányába. Mindenképp tiszteletre méltó és nagy bátorságra vall, hogy György szembe mer nézni ezzel a témával. Ezt ő maga is tudja, többször meg is említi: könyvével magára haragíthatja az egész magyar keresztény társadalmat, katolikusokat, protestánsokat egyaránt. Ezért írásában még a keresztényi kötelességre, azaz a kötelező megbocsátásra is hivatkozik.

A 94 oldalas könyvben tehát a szerző végig a vékony jégen járkál, de mindezt nagy bölcsességgel és alázattal teszi. Külön becsülöm benne azt, hogy sok kérdést tesz fel, de nincs benne az a kényszer, hogy mindenre kielégítő választ adjon. Így viszont arra sarkallja a kíváncsi olvasót, hogy tovább kutasson, gondolkozzon a témában, esetleg párbeszédet folytasson olyanokkal, akik szöges ellentétét vallják annak, mint amit ő képvisel.

Az író minden levelet ezzel a megszólítással kezd: Kedves Mária, Jézus anyja! S bár eddig is tisztában voltam ezzel a családi kapcsolattal, mégis a bibliai történetek olvasásánál nem helyeztem erre akkora hangsúlyt. György könyve viszont arra sarkallt, hogy gyakoroljak nagyobb empátiát Mária mint édesanya felé. Főként a Mater Dolorosa, a fájdalmak anyja irányába. Ebben sokat segített egy másik történés is, mely mélyen megrázott.

Szilágyi István színművészt, vagy ahogy sokan ismerték a Keménykalap és krumpliorr című ifjúsági kalandfilmből: Lópici Gáspárt a saját fia verte agyon. Mindenkiben nagy a felháborodás, bennem is. A legsúlyosabb büntetést szeretnénk kimérni az apagyilkosra. Kivéve egy embert: az özvegy és édesanya, Humenyánszky Jolán nem haragszik gyermekére, bár nagyon gyászolja szeretett férjét. Sőt! Ahogy ezt már korábban is tette, egy-egy eldurvult esemény után körömszakadtáig védi a fiát. Ez meg hogy lehet? Hogy tud ennyire szeretni és megbocsátani egy édesanya?

Nemeshegyi-Horvát György könyvéből egy olyan anyát ismerhetünk meg Mária személyében, akinek a fia semmilyen bűnt nem követett el, mégis borzalmas halált kellett elszenvednie. A szerző fel is teszi a kérdést: Milyen lehetett végignézni az anyának, hogy brutálisan bántalmazzák, majd keresztre feszítik a fiát? „Még ha bűnöző a gyermeke, és azt végzik ki, az anyai szív akkor is megszakadna.” (Lásd Lópici Gáspár esetét.) Vajon mennyire tudok, mennyire vagyok képes együttérezni Máriával? Miközben a Bibliát olvasom, látom, mi van a sorok mögött? Hatással van ez rám?

Philip Yancey amerikai keresztény írótól tanultam, hogy bibliaolvasás közben engedjem hatni a szent szöveget. Ne úgy olvassam, mint aki már tudja, mi lesz a vége. Mikor Mária a kereszt lábánál állt Jánossal, és siratta kereszten szenvedő fiát, akkor még nem tudta, hogy pár nap múlva újra találkozik majd a Feltámadottal. Engedjem, hogy ez hatással legyen rám. Gyászoljam én is vele együtt Jézust. Annál nagyobb lesz az örömöm húsvét hajnalán, mikor már üres a sír.

Munkám közben főként egyetemistákkal és gimnazistákkal foglalkozom. Szinte minden olyan felekezetből van ismerősöm, ami Magyarországon megtalálható. Viszont mivel én magam protestáns vagyok, ráadásképpen püspökök, lelkészek, egyházszolgák voltak a felmenőim, ezért értelemszerűen főként az ő társaságukat keresem. De nem zárkózom el a katolikusoktól sem. Az utóbbi években számos beszélgetésem volt velük a különbözőségeinkről, és itt mindig előkelő helyet foglalt el Mária. Nemrégiben is az egyik csoportban elkezdtük összegyűjteni azokat a dolgokat, amelyek összekapcsolnak bennünket (katolikusokat és protestánsokat), már egész jól haladtunk, mikor hirtelen megszólalt az egyik diák: „De mi a helyzet Máriával?” Abban a pillanatban lefagyott az addig oldott beszélgetés. Vitáztunk és érveltünk, de sokra nem jutottunk egymással.

Ezért is találó az a C. S. Lewis-idézet, amit György megemlít a könyvben: „Az egyik oldal véd téged, mint anyját vagy szeretett kedvesét védi a hős lovag, s a másik oldal a Teremtő és a teremtmény közötti különbséget védi tőled.”

Vagy van egy teológuscsoport (Evangelikalizmus / protestáns ortodoxia – teológusok párbeszédben), melynek alapítója vagyok, és ahogy a nevünkből is kitetszik, katolikusok nincsenek köztünk. Négy éve mégis elkezdődött egy vita Mária örök szüzességéről. Ahogyan Nemeshegyi-Horvát György is megjegyzi könyvében: „A vita nem is katolikus-protestáns kérdés.” Csoportunkban baptista, evangélikus, református, pünkösdi teológusok folytattak szenvedélyes párbeszédet egymással. Én ekkor találkoztam először így ezzel a kérdéssel. Addig a pontig meg voltam győződve róla, hogy csak a katolikusok vallják Mária örök szüzességét.

Kiderült, hogy a II. helvét hitvallás (református lelkészeknek ezt kötelező elfogadniuk) így fogalmaz Jézus Krisztussal kapcsolatban: „a mindenkor Szűz Máriától született.” Ez azt jelenti, hogy Mária nemcsak szűzként fogan, hanem Jézus születése és egész élete során szűz is maradt (tehát Jézusnak nem lehettek testvérei, maximum féltestvérei vagy unokatestvérei, a görögből ez nem derül ki világosan).

Kálvin is az örök szüzességet vallotta: „S bizonyára soha senki nem veti föl ezt a dolgot, hacsak kíváncsiságból nem, és senki nem erőlteti ezt makacsul, legföljebb valamelyik civakodó.”

Néhány név a sok közül, akik szintén az örök szüzesség dogmáját vallották: Nizzai Gergely, Ágoston, Aquinói Tamás, Luther, Zwingli, Bullinger, Wesley, Tőkés István.

Utóbbi ezt vallja a II. helvét hitvalláshoz írt magyarázatában: „Így az ő születését Máriához vezetjük vissza, aki szült és szűz maradt, ezt az evangélium kezdeti idejétől a mai napig hitte, tanította és határozottan állította Krisztus egyetemes egyháza… Ugyanis – Mária méhe – egyedül az Úr Krisztusnak nyílt meg, aki… ama méhet és kaput belépésével megszentelte, kilépésével pedig megdicsőítette és lepecsételte.”

A protestáns fonalat továbbgörgetve tetszik, ahogy megjelenik Luther Márton lelkisége a könyvben, bár nem tudom, hogy ez a szerző részéről szándékos volt-e. Mindazonáltal, mikor egyik levelében ezt írja Máriának: „Ha valami különleges volt benned, akkor az az, hogy átérezted rászorultságodat, és úgy mentél Isten elé, mint a Lélek koldusa”, akkor akarva-akaratlanul is beugrik a nagy reformátor. A hagyomány szerint ugyanis Luthernek ez volt az utolsó feljegyzése: „Bizony, koldusok vagyunk, ez az igazság!”

A könyvben egy nagyon érdekes műfajjal találkoztam: egy képzelt levelezés a szerző és Mária, Jézus édesanyja között. Ez még olvasmányosabbá, élvezhetőbbé teszi az amúgy rengeteg mondanivalóval rendelkező művet. A könyvet egy este alatt is ki lehet olvasni, de garantáltan utána még sok lesz a gondolkoznivaló rajta. Én továbbra sem értek egyet sok mindennel, olvasás közben vitába szálltam az íróval is, de örömmel vettem azt is tudomásul, hogy valahol a sorok között erre a könyv maga bátorít, biztat. S voltak olyan kérdések is, melyekben meg lettem győzve. Abból a szemszögből, ahogy a szerző közelíti meg, már el tudom fogadni a levelekben megjelenő állítások egy részét.

A könyvet minden magyarnak, magát kereszténynek tartó felebarátomnak ajánlom. A katolikusoknak azért, hogy megismerjék a kisebbségben levő protestáns emberek hozzáállását Máriához; a protestánsoknak meg azért, hogy megértsük a katolikusokat, és kezdjünk el „hüperduliá”-t, azaz legfelsőbb fokú tiszteletet tanúsítani Jézus anyja felé, ahogy ezt a dogma is kimondja (az imádást azonban tiltja!).

A mű valóban nagyon jól fogyasztható, amit a szerző ír benne Máriáról, az a könyvére is igaz: „Sajátos ízes fűszer, melyből a túl kevés ízetlenné teszi az ételt, a túl sok pedig elrontja.” Nemeshegyi-Horvát György remek író. Pont eltalálta az ízeket, nem terhel meg bennünket túlságosan, de éhen veszni sem hagy.

Csupa étvágygerjesztő kérdésre tér ki leveleiben: Bűntelen vagy bűnös Mária? Bálvány vagy közbenjáró? Örök szűz vagy többgyermekes családanya? Mennyiben egyházmegosztó kérdés, hogy mit gondolunk mindezekről? Melyek azok a dolgok Máriával kapcsolatban, amelyekhez a katolikusok, és melyek azok, amelyekhez a protestánsok ragaszkodnak teljes joggal? És nem utolsósorban: milyen valódi személy található a róla szóló egyházi tradíciók rétegei alatt?

S többek között választ kaphatunk olyan kérdésre is, ami így pünkösd után is aktuális, mert örök érvényű: Miért kérhetjük Máriával együtt, hogy Jézus küldje el a Szentlelkét számunkra? Tessék csak kikeresni a könyvből és elolvasni, gazdagodni lehet általa.

„Nemeshegyi-Horvát György könyvéből egy olyan anyát ismerhetünk meg Mária személyében, akinek a fia semmilyen bűnt nem követett el, mégis borzalmas halált kellett elszenvednie.”

Illusztráció a könyvből (Simon András grafikája)

„A mű valóban nagyon jól fogyasztható, amit a szerző ír benne Máriáról, az a könyvére is igaz: „Sajátos ízes fűszer, melyből a túl kevés ízetlenné teszi az ételt, a túl sok pedig elrontja.”

Illusztráció a könyvből (Simon András grafikája)

Boncz Zoltán

Paul Washer: Az evangélium hatalma és üzenete

Mikor elém került Paul Washer ezen könyve, még nem gondoltam, hogy ilyen küzdelmes lesz elolvasni. Talán furcsa ezzel kezdeni egy könyv bemutatását, de általában nem okoz nehézséget háromszáz oldal elolvasása – nem úgy, mint most. Amikor először a kezembe vettem a könyvet, szokásomhoz híven a tartalomjegyzékkel kezdtem. Meglepett, hogy több mint 150 tételből áll a fejezetek listája. Szokatlan dolog. Kíváncsiságból elővettem egy módszertani szakkönyvet, ami jóval nagyobb méretű és messze több oldalból álló kötet, mégis kevesebb sorból áll a tartalomjegyzéke...

Nekikezdtem az olvasásnak, és... hatvan oldal után félretettem a könyvet. Sebaj, gondoltam, március elején kórházba kell mennem egy műtét miatt, akkor majd elolvasom. Újfent nekiálltam, ekkor úgy hetven oldalig jutottam, majd megint polcra került a könyv. Harmadszorra végül sikerült megtalálnom a könyvben az utolsó oldalt...

Az író elmondja, hogy ez prédikációk gyűjteménye – épp ezért nem olyan könyv, amit gyorsan átfutunk. Egyben olvasva olyan hatással volt rám az eleje, mintha vég nélküli ismétlésben lennénk. Párnaponta olvasva viszont segít felidézni, mit olvastunk korábban, elmélyítve a hangsúlyos pontokat, alapokat. Épp, mint a prédikációk során, ahogy hetente visszagondolunk a korábban hallottakra, felidézve azokat, valamint ráépítkezve.

Nos, ez volt a személyes része, de alapvetően nem ez határozza meg a könyvet. Egy sorozat első kötete ez, a további folytatások már készülőben vannak. Az átívelő cím kifejezetten beszédes: Az evangélium visszaszerzése. Már ez maga elgondolkoztatott: vajon honnan és kitől kell visszaszerezni az örömhírt? Erről a könyv elején van szó, és gondolom, nem számít komoly spoilernek, ha azt mondom, hogy alapvetően az általunk ráhalmozott rétegek alól kell visszaszerezni, hogy a megérdemelt helyére kerülve újra Krisztusra mutasson.

Gondolkoztam azon, hogy miként is mutassam be ezt a könyvet, végül úgy döntöttem, hogy néhány dolgot kiemelek azokból a pontokból, amelyek engem megszólítottak, és meghagyom a leendő olvasóknak azt, hogy a saját személyes élményeiket megéljék olvasás közben. Mindezt teszem azért, mert alapvetően nem egy olyan könyvről van szó, ami most valami nagy újdonságot kíván hozni az életünkbe. Nem egy újabb „ahaélmény” a könyv célja az én szememben, mint inkább egy precízen és szisztematikusan összeszedett anyag az evangélium témájában. Ez a fő erőssége Paul Washernek és ennek a műnek is. Ugyanakkor el tudnám képzelni a teológia adott tantárgyai között mint kiegészítő szakanyag, és úgy gondolom, hogy adott esetben én is újra meg újra le fogom emelni a polcról adott téma kapcsán a készülésem során. Mindamellett azonban, hogy nem volt nagy felismerések időszaka az olvasás, volt, hogy vitatkoztam az íróval, mert nem tudtam egyetérteni például azzal a nézetével, ahogy szembehelyezkedik a világgal, de ez persze a különböző nézetünkből fakad, és tisztában vagyok vele, hogy nem feltétlenül kell ilyen téren egyetértenünk. Más esetben pedig olyan dolgot feszegetett, amit magamtól is meg kellett kérdeznem, hogy én vajon hogy állok a kérdéssel, mennyire látom, értem és képviselem tisztán az evangéliumot, hogy értsem annak üzenetét, és megtapasztaljam hatalmát. Lássunk tehát néhány szubjektív gondolatot...

A keresztények az evangélium üzenetének sáfárai

E fenti mondat úgy gondolom, egyetlen olvasónak sem fog az újdonság erejével hatni. Alaptétel, amit mind megtanultunk már fejből. Persze ez nem jelenti azt, hogy ez a tudás elért már a kezünkig, lábunkig és szánkig, és eszerint élünk, cselekszünk és beszélünk is. Paul Washer nem épp a szép és lágy csomagolás híve, sokkal inkább a nyílt őszinteségé, így bátran kimondja e kapcsán a nem épp kellemes igazságot: „A kortárs kereszténység legnagyobb bűne az, hogy elhanyagolja az evangéliumot, és minden egyéb bajunk ebből a gondatlanságból ered. Ez az elveszett világ nem megkeményedett az evangélium iránt, hanem nem ismeri azt, mert azok, akik hirdetik, maguk sincsenek tisztában a legalapvetőbb igazságokkal.” Hiszen milyen könnyű elsütni azt a frázist, hogy kemény ez a világ, ezért nem térnek meg. Ezzel elhárítjuk magunktól a felelősséget, lerázzuk a port a lábunkról, és kényelembe helyezzük magunkat kis életünk biztonságos és kényelmes kanapéján. Ez volt az egyik olyan pont, ami önvizsgálatra kényszerített. Bár nem szoktam ilyen kifejezésekkel vagdalózni, de rájöttem, hogy bizony könnyen hárítom így is át a felelősséget másra, és indoklom meg tetteim önző eredőjét. Csakhogy ez bennem is, a közösségben is téves eredményre vezet. Ahogy a több évtizeddel ezelőtti DC Talk “What if I stumble” című dala elején is felvezetik, a könyv írója is felveti a kényelmetlen valóságot: ez a hozzáállás azt eredményezi, hogy a gyülekezet olyan emberek csoportjává válik, „akik azt vallják, hogy ismerik Istent, de a cselekedeteikkel tagadják őt”. Hiszen ha ismerjük Istent, ismerjük azt is, hogy ő el akarja érni azt a bizonyos megkeményedett világot is, és nem adta, nem adja fel.

Ez a fenti rosszul végzett sáfárság további problémákat is tud szülni. Amikor azt gondoljuk, hogy nem a mester által ránk bízott feladatkörrel akarunk foglalkozni, vagy épp nem úgy, ahogy ő azt elénk hozta, olyankor nagyon könnyű nekiállni pótcselekvéseknek. Például annak, hogy kicsit elvegyük az élét az evangéliumnak, mert azt gondoljuk, túl fájdalmas lenne az éle. Épp pár napja történt az egyik gyülekezetben, ahol szolgálok, hogy jött egy telefonhívás, hogy valakinek szeretnének egy másik városból segíteni, és tudunk-e ebben eszközök lenni. A gyülekezetből egy hölgy elvállalta, majd rábeszélte egy másik testvérét a részvételre, aki mikor odaértek, akkor nyíltan elkezdett beszélni arról, hogy mi az evangélium és mi a megtérés. Az illető ott helyben az utcán együtt imádkozott hangosan és elfogadta Urának és Megváltójának Krisztust. Mind a két testvér azon aggódott, hogy vajon nem túl nyers, nem túl éles-e az örömhír. Isten kegyelméből nem kezdték el tompítani azt, így a maga erejével tudott hatni. Ugyanakkor viszont túl gyakran van ott a fejünkben a gondolat, hogy valamit mondani kell, valahogy emészthetővé kell tenni ezt az általunk megosztott örömhírt. Paul Washer így fogalmazza ezt meg: „A gyülekezet az evangélium radikális elvárásait letompítja egy kényelmes erkölcsösség szintjére, és a Krisztusnak való igazi odaszánás olyan tevékenységeknek adja át a helyét, amelyek a tagok úgynevezett »érezhető igényeit« elégítik ki. A közösség – annak érdekében, nehogy megsértse a testi többséget – ahelyett, hogy Krisztus-központú lenne, programközpontúvá válik, és óvatosan megszűri vagy újracsomagolja az igazságot.”

Persze van olyan pontja is, amivel nem teljesen értek egyet: „Ez a fajta evangélium az evangelizációs és missziós munkát a legújabb trendek tanulmányozásán alapuló marketingmódszerekkel irányított humanista erőfeszítéssé fokozza le.” Nem gondolom, hogy ez olyan terület lenne az evangélium és a társadalomtudományok között, amiben választani szükséges egyik vagy másik oldal között. Meggyőződésem, hogy a kettőnek párhuzamosan kell történnie. Ahogyan Pál apostol is mindig kereste a kulturális és szociális központokat, azokat a helyeket, ahol a „célcsoportja” tartózkodik, mégsem ítéljük el azért, hogy ezen ismereteket kiaknázta, sőt, példaként emlegetjük. Természetesen nem szabad az evangéliumot alárendelni az eszközöknek, de a használatuk akkor is Isten célját tudja és fogja előremozdítani.

Olvasva a könyvet úgy találtam, hogy ezen részek leginkább egy, az író kulturális környezetében erőteljesen megjelenő jelenség elleni fellépésként íródtak, nem pedig a fenti dolgok teljes elhagyására hív minket. Emiatt beszél arról is, hogy milyen fontos a biblikus fegyelmezés, aminek a teljes hiányát tapasztalja a mostani, felhígított evangéliummal telt gyülekezetekben. Enélkül ugyanis nincs korrekció, sem feddés. „Így végül Isten nem dicsőíttetik, a gyülekezet nem okul, a meg nem tért gyülekezeti tag nem jut üdvösségre, a gyülekezet pedig nem vagy alig bizonyság a hitetlen világ felé.”

Ehhez a részhez kapcsolódik olvasatomban a következő néhány gondolat is. Figyelmeztet, hogy a prédikáció az alapvető eszköz az evangélium hirdetésére. Ezzel nem tudok ténylegesen egyetérteni, bár értem az álláspontját. Ugyanakkor figyelmeztet – ami pedig fontos –, hogy beleeshetünk az igehirdetés során abba a hibába, hogy „jólfésültté” akarjuk tenni azt, ami véleménye szerint hiba, mert így az éle veszik el. Nekem valahogy igényem van arra, hogy „jólfésült” legyen, hogy mai hasonlatokkal, mai példákkal, a ma emberének a ma eszköz- és szóhasználatával trendivé legyen a keret, hogy a tartalom eljuthasson – talán túl testi vagyok?

A következő figyelmeztetés viszont kifejezetten kijózanító volt: „Miközben világunkban növekszik a vallástalanság és a keresztényellenesség, az evangéliumi kereszténység céltalanul szaladgál fel és alá gyógyír után kutatva.” Miközben valóban fontos és szükséges sok társadalomtudomány, amelyeket szükséges megfelelően használnunk, én is hajlamos vagyok arra, hogy nagyobb teret adjak ezeknek az evangélium kárára. Márpedig Isten üzenete az, ami igazán erővel tud hatni, így fontos újra és újra megtalálnom a helyes egyensúlyt ezen területek között. Viszont úgy vélem, Paul Washer e téren már túlzásba tud esni. Véleménye szerint amikor az evangélium mellett más eszközöket is felveszünk a győzelem érdekében, akkor olyan ormótlanul nézünk ki, mint Dávid Saul páncéljában, és mindez még gátol is minket az eredményben. Azért azt nem árt hozzátenni, hogy az adott példában egyszerűen nem Dávidra volt szabva a páncélzat. Nem gondolom, hogy egy lelkipásztornak kötelező jelleggel használnia kell a mentálhigiéné, a szociológia, a pszichológia eszközeit, ugyanakkor az adott személyre szabott páncélzat (az általa megszerzett és helyesen alkalmazott ismeret) nemcsak hogy nem gátolja, hanem nagyban segíti is a munkáját.

A következővel nem vitatkozni szeretnék, inkább csak egy kérdést vetett fel bennem. Azt olvashatjuk, hogy az evangélium központjában Krisztus halála áll, ez pedig a bűn miatt volt szükséges. Csakhogy a bűnről nem feltétlenül szeretünk beszélni, pedig nem elkerülhető. E kapcsán jött fel bennem az a kérdés, amit ilyen esetben fontosnak látok feltenni: szeretjük-e eléggé az embereket ahhoz, hogy leleplezzük a bűnt? A Róma 3,23 arról beszél, hogy mivel mindenki vétkezett, és nélkülözi Isten dicsőségét. Az ember elhívása ugyanis az, hogy Istent felemelje. Nem sikerül elérni a célt, hogy Istent dicsőítse, elbukott abban, hogy ezt megtegye, eljátszotta azt a különleges kiváltságát, hogy hordozza vagy visszatükrözze Isten dicsőségét. Ezért sem szabad a bűnt elhallgatni. Mindemellett van ennek a területnek is egy veszélye véleményem szerint. Gyakran hallom megtért, újjászületett emberektől, hogy arról beszélnek, mennyire bűnösök. Valóban azok, de megváltott bűnösök. El tudunk menni abba az irányba is, amikor már túl erőteljesen kerül mindez hangsúlyozásra, és az evangélium azon oldala, ami a bűntől való szabadulásról beszél, elhalványodik. Ez egy olyan mérce, amelyben mindig úgy fogjuk érezni, hogy nem vagyunk elég jók. Nem felelünk meg. Ez így is van. De megértjük, felfogjuk az evangélium azon erejét, ami tudatja és tisztázza velünk, hogy Krisztus váltsága sokkal nagyobb a bűnnél?

Az evangéliumot ismernünk kell

Mikor ezt a mondatot elolvastam, egyből megálltam és feltettem magamnak a kérdést: ismerem az evangéliumot? Úgy igazán ismerem? Először megfogalmaztam magamnak az evangéliumot, és boldogan konstatáltam, hogy igen, jó keresztényként bármikor, akár álmomból felkelve is el tudom mondani azt. De jött a következő mondat, és elkezdtem átértelmezni a fenti kérdésemet. Az idézet így hangzik: „Az evangélium nem bevezető üzenet a kereszténységhez, hanem ez a kereszténység üzenete. A hívő pedig akkor tenné a legjobban, ha az életét arra szánná, hogy megismerje és megismertesse az evangélium dicsőségét.” Sok teológiai kérdésről képesek vagyunk értekezni, vitatkozni, véleményeket ütköztetni, és bizony összekapni is. Az evangéliummal viszont könnyen lehet, hogy nem értjük, vagy azt hisszük, hogy ezt már értjük, ezért nem foglalkozunk vele. De mennyire ismerem azt? Mennyire vagyok olyan mértékben tisztában vele, hogy nemcsak értem, mert felfogom az elmémmel, el tudom mondani, hanem annak a valóságában is élek a mindennapokban? Mennyire evangélium-központú az életem olyan értelemben, hogy tudatosan az foglalkoztat, az éltet? Mennyire szól ennek megismeréséről a mindennapi igeolvasásom? Ismerem-e az evangéliumot, nemcsak mint elméleti ismeretet, hanem gyakorlati, naponta hatással levő és életet átformáló erőt, ami újra és újra szembesít Isten valóságával? Őszintén szólva még most sem tudom pontosan megválaszolni ezt az egyszerű kérdést magamnak, ami pedig arra figyelmeztet, hogy a válasz valószínűleg nemleges…

Márpedig alapvető fontosságú, hogy ne csak fejben, hanem az egész életet átható módon ismerje a gyülekezet az evangéliumot. Amennyiben nem, akkor ugyanis épp a célt nem sikerül elérni.

A teljesség igénye nélkül…

Több egyéb olyan pont is volt a könyvben, ami gondolkodásra sarkallt, amiket most nem szeretnék hosszan kifejteni. Érdekesnek találtam például a teljes romlottság vagy más fordításban mindent átható romlottság kapcsán azt a gondolatot, hogy „a teljes romlottság nem jelenti azt, hogy az ember nélkülözné az ahhoz szükséges adottságokat, hogy engedelmeskedjék Istennek”. Más ponton öröm volt azt olvasni, hogy „az evangélium megértéséhez és másokkal való megosztásához alapvetően fontos, hogy megértsük az emberi természetet”, különösen azért, mert korábban az az érzés támadt bennem, hogy az író ezt az oldalt másodlagosnak tekinti az evangélium üzenete kapcsán. Egy másik helyen annak a kérdésnek a taglalása is sok szálat megpengetett bennem, hogy tényleg igazságos Istent akarunk-e, mernénk-e szembenézni a kizárólagosan igazságos Istennel.

Sok-sok más olyan pont, gondolat, kérdés és állítás is elhangzik a könyvben, amivel nekiállok vitatkozni, újabb kérdéseket szül bennem, válaszokat akarok kapni, elgondolkodok, önvizsgálatra kényszerít. Úgy hiszem, az eddigiekből is felsejlik, hogy nem egy egységes kép alakult ki bennem a könyvet olvasva. Nem arról van szó, hogy milyen jó élmény volt átolvasni, hogy szinte magát olvastatta. Azt gondolom, nem is lenne jó egy ilyen könyvet csak úgy, „egy fenékkel” végigolvasni gyorsan. Inkább látom azt, hogy a 26 fejezetet jó elosztani 26 hétre, egy-egy blokkot átolvasva, átgondolva, saját magunknak kérdéseket feltéve és megválaszolva emészteni meg Paul Washer könyvét. Így könnyebb megérteni azt az alapvető álláspontot, hogy az evangélium nemcsak a bűntől való megmenekülésről szól, hanem arról, hogy Jézus Krisztus az Úr mindenek felett. Ő pedig nem azért jött, hogy elítélje a világot, hanem hogy üdvözüljön a világ általa.

A könyv magyar kiadása

„Túl gyakran van ott a fejünkben a gondolat, hogy valamit mondani kell, valahogy emészthetővé kell tenni ezt az általunk megosztott örömhírt.”

Paul Washer

„Beleeshetünk az igehirdetés során abba a hibába, hogy „jólfésültté” akarjuk tenni azt, ami véleménye szerint hiba, mert így az éle veszik el.”

„Az evangéliumot ismernünk kell. Mikor ezt a mondatot elolvastam, egyből megálltam és feltettem magamnak a kérdést: ismerem az evangéliumot? Úgy igazán ismerem?”

Kovács Dániel

Klaus Douglass és Fabian Vogt: 40 nap alatt az Én körül

Felfedezőút a Bibliával

Klaus Douglass neve sokak előtt ismert, mert már olvasták Az új reformáció című könyvét, vagy hallottak idézeteket protestáns istentiszteleteken. Ez a név garancia volt arra, hogy elolvassam ezt a könyvet is. Fabian Vogt neve nem volt ismert előttem, de kíváncsian vártam a gondolatait. A könyv 2019-ben jelent meg, mint az új koronavírus, és sokan otthon maradásra kényszerültünk a járványhelyzet miatt. A bizonytalanság a jövővel kapcsolatosan és az ebből fakadó lelki folyamatok miatt érdekessé vált a cím, és hasznosnak találtam egy külső segítséget ezek végiggondolására.

Negyven fejezet negyven napra, negyven téma, amit bibliai idézetekből kiindulva magyaráz Douglass, és Vogt egy modern parafrázissal segít megérteni. Ez az átirat azoknak lehet hasznos, akik még nem ismerik a Szentírást, és nehezen birkóznának meg annak szövegével, de egy modern szavakkal visszaadott szöveg átadja az Ige gondolatait. Nekem teológusként érdekes volt olvasni egy másik teológus fordítását. Tehát az új fejezetek egy-egy bibliai szöveggel kezdődnek, amelyek önállóan is megállják a helyüket, de egy bizonyos logika mentén vannak összeválogatva, amit többször jelez az író is, de a könyv felénél már az olvasó is észleli ezt a szerkesztést. A bibliai szakaszok után következik azok magyarázata, de nem egy exegézisszerű kommentárstílusban, hanem inkább egy modern bibliaóra jelleggel. Én néha úgy éreztem, mintha Klaus gyülekezetében ülnék, és az istentiszteleten vagy éppen egy házi csoportban hallgatnám a gondolatait, sőt, lehetőségem lenne válaszolni a kérdéseire vagy reagálni a hallottakra. Annyira aktív a szöveg, hogy néha abba is hagytam az olvasást, mert elkalandoztak a gondolataim. A fejezetek végén van egy oldal, ahol feladatokat kapunk. Ezért is érdemes ezt a könyvet naponta olvasni, mert ha becsületesen végiggondoljuk ezeket a kérdéseket, elimádkozzuk a megadott imatémákat, megtanuljuk az aranymondásokat, akkor a napunk alapgondolatait meghatározza. Talán személyes beszélgetéseinkbe is beleviszünk ezekből mások gazdagítására. Tehát az aranymondás a hosszabb bibliai szakaszból van summázva, emlékeztetve az olvasót, hogy mit is olvasott, tanult. A kérdések is összefoglalóan hatnak az elmére, ezért is éreztem úgy, mintha egy kiscsoportos foglalkozáson hozzászólhatnék a témához. Ezek a kérdések megmozgattak, mert volt, amire több választ is adtam, egy korábbi énem válaszait, és a mostaniét, de az imádságban megadott imatémákban a Szentlélek felhozott olyan válaszokat is, amelyeket most még nem adnék, de ő szeretné, ha eljutnék odáig. Ebben az a jó, hogy nem a könyv erőlteti ki a választ, hanem az olvasó gondolkodik el, és magának válaszol, adott esetben tesz ígéretet, fogadalmat az Úrnak.

Ebben nagyon is különbözik az önmotiváló könyvektől, amelyek – mint egy porszívóügynök – tukmálják a maguk portékáit. Ez a könyv sok teret hagy a személyes gondolatoknak és a Szentlélek munkájának. Ezért jó és hasznos olvasmány! A zenei melléklet pedig, ami a könyvhöz jár, továbbfokozza ezt a hatást.

Kinek ajánlom ezt a könyvet? Azoknak, akik szeretnek gondolkodni egy másik ember gondolatain, vagy azoknak is, akik keresnek valamit, de elakadtak, és egy külső segítséget kérnek felfedező útjukban. Az író elbeszéli, hogy az ő gondolatait a Biblia határozza meg, és ez alapján invitálja az olvasót egy olyan utazásra, ami közelebb viszi őt saját kérdéseinek a megválaszolására. Tehát nem ő fogja megadni ezeket a válaszokat, hanem Isten. Többször is leírja, hogy ezen a ponton talán elválnak útjaink, mert nem mindenki tud ezekkel a gondolatokkal azonosulni. Ezt néha én is éreztem, mert voltak olyan fejezetek, amikor vitatkoztam az íróval, mert az én teológiai látásomtól eltért bizonyos témákban. De ezek nem kardinális eltérések, és nem az üdvösség kérdését érintik. Engem ezek a részek arra sarkalltak, hogy újragondoljam a saját hitemet. Jól hiszek? Miért hiszem azt és úgy, ahogy hiszem? Ajánlom ezt a könyvet teológusoknak vagy a Bibliát jól ismerőknek is, mert megdolgoztatja a tudásunkat és próbára teszi a meggyőződésünket. Ez talán fölöslegesnek tűnhet, de nem az, mert segít az evangelizációs beszélgetéseinkben is. Ott is próbára vagyunk téve, mit és miért hiszünk, jó, ha ezekre tudjuk a választ.

Ajánlom még továbbá olyan olvasóknak is, akik nem ismerik a Szentírást. Ez a negyven fejezet végigvezeti a teremtéstől a világ végéig az olvasót, sőt az eljövendő világba is ad némi betekintést. Tehát ha ezt a könyvet egy nem hívő barátodnak adod ajándékba, akkor beszélgetésetek lesz, mert segít megszeretni a Bibliát annak az olvasónak is, aki azt még nem olvasta. Sok ponton szembemegy a mai korszellem nézőpontjával, azt nem bántva, de határozottan képviselve a hívő felfogást ebben a modern világban is. Bemutatva Isten szeretetét az Ószövetségen keresztül az evangéliumokban megjelenő Jézuson át az apostolok munkájával. Aki nem hallott még semmit a Biblia központi üzenetéről, az most ebben a negyven fejezetben egy jól átgondolt vezérfonalat kap, ami mentén elolvashatja az egész Bibliát. Talán már nem lesz annyira idegen a nyelvezete, vagy tudja, hogy milyen kérdéseket feszeget a Szentírás. Olyanokat, amilyenekre egy modern ember is keresi a választ. Klaus és Fabian ezeket a válaszokat segítenek megadni, mert hasonló kérdésekre keresik az emberek a választ. Keresik, csak rossz helyen teszik ezt, és nem kapnak teljes választ. A könyv gondolatai, kérdései és a Szentírásra hivatkozása segíthetnek a Szentléleknek, hogy valakit elvezessen a megtérésre is! Ámen!

Ha ajándékot szeretnél adni egy nem keresztény, de gondolkodni tudó és olvasni szerető barátodnak, ismerősödnek, akkor ezt a könyvet vedd meg neki. Olvassátok együtt, hogy aztán ezeknek a gondolatoknak a mentén tudjatok beszélgetni az Isten szeretetéről. Klaus nem tolakodóan evangelizál, a kérdések sem hívnak megtérésre, de azok megválaszolása ad bőven teret a Szentléleknek. Akár úgy, hogy valaki ezeket olvassa, gondolkodik és hitre jut, vagy további vitákban, beszélgetésekben érti meg, érzi meg Isten szeretetét az ember iránt.

Olvasmányos és világos az üzenete, de sok gondolatot vet fel, ezért nem egy regény, amit folyamatosan kell olvasni. Itt kell hagyni időt, hogy a lélek is tudjon válaszokat adni a gondolatokra, nem csak az értelem. De ebben segít a mellékelt zenei anyag is és a napi imatémák. Szeretettel ajánlom ezt a könyvet azoknak, akik közeledni szeretnének Istenhez saját maguk megismerése által. Vagy azoknak, akik saját magukon keresztül, de egy új szemszögből szeretnék Istent megismerni, akit eddig nem láttak meg a gondolataikban, érzéseikben, életükben.

Douglass – Vogt: 40 nap alatt az Én körül (Luther kiadó)

„Ha ajándékot szeretnél adni egy nem keresztény, de gondolkodni tudó és olvasni szerető barátodnak, ismerősödnek, akkor ezt a könyvet vedd meg neki.”

A könyv CD-melléklete (Spotify-on is elérhető)

Dr. Steiner József

Egyre égetőbb kérdések

John Stott: Korunk égető kérdései című könyvének recenziója

Hogyan lehet releváns egy eredetileg 1984-ben íródott könyv 2020-ban, különösen is ilyen címmel: „Korunk égető kérdései”? A Harmat és a KIA kiadók együttműködésében megjelent kötet utánnyomásának ténye is azt mutatja, hogy bizonyos okok miatt ennyi idő elteltével is értékesek az anglikán lelkész és teológus gondolatai.

A műben körbejárt, környezetünkkel kapcsolatos, globális, társadalmi és személyes kérdések sora ma is a napi hírek javát adja közvetlenül vagy közvetett módon. Neves gondolkodók és médiasztárok fogalmazzák meg véleményüket nap mint nap a túlnépesedés, a szegénység, a környezettudatosság, a munkanélküliség, a faji megkülönböztetés, a világméretű járványok, a terrorizmus, a nemi szerepek és a biotechnológia témaköreiben.

A szerző, John R. W. Stott (1921-2011) maga is átérezte annak súlyát, hogy műve több alkalommal, és időben az első kiadás után több évtizeddel jelenik meg újra olyan témaköröket tárgyalva, amelyek folyamatosan változásban vannak. A harmadik angol nyelvű kiadáshoz írt előszavában ki is fejti, hogy az általa tárgyalt kérdések „súlypontjai időközben elmozdultak”, és nem csak egy-egy országban, hanem világszinten is. Az aktualitást éppen ezért Stott azáltal is elő kívánta segíteni, hogy tíz szakértőt kért fel arra, hogy módosításokat javasoljanak minden fejezetben. A negyedik angol nyelvű kiadás szerkesztője Roy McCloughry, aki maga is író, képzett teológus, elsősorban a jelen kor társadalmi kérdéseivel foglalkozik számos könyvében. Ő további tanácsadásra és tartalom írásra kérte az egyes területek szaktekintélyeit. Ilyen például John Wyatt kutató, a londoni University College professzora, aki az orvosi etika, bioetika, mesterséges intelligencia és a keresztyénség kapcsolódásának kutatója, és a témában igen keresett előadó. Jelen kötet Az új biotechnológia című fejezetét teljes egészében ő írta. Stott azonban minden javaslatot, tanácsot és bevonni kívánt írást megvizsgált, kijavított (amikor ennek szükségét vélte). Maga nem változtatott véleményén a lényeges kérdésekben - írja a szerkesztő, megjegyezve, hogy ő viszont az említett szakértők segítségével sok változtatást eszközölt a művön.

Mindezek mellett ez John Stott könyve. Isten szolgájáé, aki nem csak felekezete, hanem a globális evangéliumi mozgalom vezető teológusává és ikonikus alakjává nőtt. Nem véletlen, hogy a Time Magazin a ragos, „a világ 100 legnagyobb hatású személyisége” nevet viselő listájába sorolta. Mindezek oka a szerző jelen művét is jellemzi elejétől a végéig. Ezt így fogalmazhatjuk meg: Stott munkásságban az elkötelezett, evangéliumi központú hit és a szakértő bibliamagyarázat kapcsolódik egybe szépségesen. Ő sehol nem értelmezi rajongó módon a kortárs kérdésekhez kapcsolódó bibliai szakaszokat. Nem is erőltet bibliai textusokat kortárs témákra. Nem magyaráz bele igeversekbe olyan tartalmat, amely azoktól idegen lenne. Inkább a helyes gondolkodás kiformálódásában igyekszik segíteni, például azáltal is, hogy jó példát mutat a biblikus alapelvek fellelése és azok kortárs alkalmazása tekintetében. Így, a személyes, Istenhez történő elköteleződését és Szentírásközpontú, megalapozott és hiteles teológiai látását együtt élvezhetjük mindvégig az olvasás során, minden fejezetben. Odafigyelt arra is, hogy a jelen korunkban oly nagy feszültséget generáló témák körültekintő ismertetését elkülönítse saját véleményének kifejtésétől. Ennek érdekében a fejezetek objektív helyzetleírással indulnak, amely során a szerző visszafogja saját véleményének még csak az éreztetését is. Ezek után logikai és filozófiai összekapcsolással rámutat a dolog feszültségeire és morális, hitelvi viszonyulására. Természetesen nem marad el a mindvégig Szentírás-centrikus, - ugyan higgadt, de határozott állásfoglalásokat tartalmazó - személyes véleményének kifejtése sem. A mű több mint ötszáz, apró betűvel nyomtatott oldalt tartalmaz, és részletes (mintegy húsz oldalnyi) név- és tárgymutatóval zárul. Nem alkalmaz lábjegyzeteket, ehelyett végjegyzeteket találunk mind a tizenhét fejezet után. A szerző fejezetenként akár 50-80 hivatkozást is közöl, amelyek gazdag gyűjteményt és forrást jelentenek minden olyan olvasónak, aki szeretne tovább kutatni az adott kérdésben. A kötet megérdemelt volna egy kemény borítást is, hiszen nem egyszeri olvasnak szánt írás. A karakterek meglehetősen aprók, és nem túl élesek, úgy a több órán keresztül történő olvasás megerőltető a szemnek.

Az író négy részre bontotta művét. Az első a környezetünkkel való viszonyunkat tárgyalja három fejezetben: a keresztyének társadalmi szerepvállalása, politikai alapállások, a bibliai üzenet komplexitása és az élet minden területére való vonatkozása, és a pluralizmus témái adják a fejezetek vázát. A második részben a jelen kor globális kérdései kerülnek megvizsgálásra, a háború és béke, a teremtésvédelem, a szegénység és az emberi jogok kérdéseit tárgyaló fejezetekben. A harmadik rész társadalmi kérdésekre fókuszál: a munka, az üzleti kapcsolatok, etnikai sokszínűség és a rész zárófejezetében tárgyalt életviteli útmutatás (egyszerűség, nagylelkűség, megelégedettség). A negyedik rész a személyes kérdéseké: nők - férfiak - Isten, házasság - együttélés - válás, abortusz és eutanázia, az új biotechnológia és az azonos neműen kapcsolata. Végül Stott leírja következtetéseit, amelyben keresztyén vezetésre hív bennünket. Kifejti, hogy Isten minden hívőt bizonyos mértékű vezetésre hívott. Majd arra bíztat, hogy Istentől vett jövőkép (látás) alapján, szorgalmasan és kitartóan dolgozzunk úgy, hogy az valóban szolgálat legyen. Isten szolgálata egy olyan világban, amely éppen a tárgyalt területeken sodródik egyre távolabb Isten kijelentett akaratától. A könyv befejező témája a fegyelem, amit Stott vasfegyelemnek nevez. Ez óvhat meg bennünket a középszerűségtől. Az idős szerző különösen is a fiatalok felé kiállt záró mondataiban: „Legyetek elszántak és vakmerők Istenért!”

A kötetet ajánljuk minden gyülekezeti és egyházi vezetőnek, lelkipásztoroknak, elöljáróknak, tanítóknak, és igényes gyülekezeti tagoknak. Fontos olvasmány mindenkinek, aki a kortárs missziológia kérdésköreiben kíván tájékozódni, alaposan végiggondolva azt, hogy az Istentől ihletett Írás miként igazíthat el bennünket jelen korunk meghatározó kérdéseiben. Fiatalabb generációkkal, egyházi múlttal nem rendelkező, a hit világa felé most érkező emberekkel foglalkozók számára kikerülhetetlen fontosságú, mintegy kézikönyvként is funkcionáló mű.

A Stott (és szerzőtársai) által felvetett kérdések nem csak, hogy ma is aktuálisak, hanem egyre égetőbb kérdések. Az elmúlt évtizedekben tapasztaltunk ugyan súlyponteltolódásokat, de ma is ezen topikok körül formálódik egy új, globális, a többségi társadalom által támogatott normalitás. A kötet legfőbb értékének azt tartjuk, hogy úgy mutatja be a Teremtőt, mint akit az egész világ - és annak minden területe - érdekel, mint aki a teljes emberiségről gondot visel, és mint akinek bonyolult világunk minden területe fontos. A szakrális és szekuláris egyaránt. Az író arra motivál és készít fel bennünket megragadó módon, hogy mi is képesek legyünk integráltan tekinteni éltünk szent és világi dolgaira. Műve emiatt is szemlélet miatt is időszerű számunkra. Tartsunk Stott-tal, és érett, bibliacentrikus gondolkodással ítéljük meg az „idők jeleit”, vessük össze Isten Szavával, alakítsunk ki egy erre alapuló hozzáállást és vezessük ezen kérdésekben is a ránk bízottakat! Legyünk jelen a világban, vállaljunk felelősséget a jelen társadalmi kérdésekben - hiszen ez ma is a Krisztustól kapott missziónk integráns része. A Korunk égető kérdései címet viselő kötet nagy segítségünkre lesz ebben.

„A kötetet ajánljuk minden gyülekezeti és egyházi vezetőnek, lelkipásztoroknak, elöljáróknak, tanítóknak, és igényes gyülekezeti tagoknak.”

John Piper

Koronavírus és Krisztus

Evangéliumi Kiadó, 2018, 184 oldal

A koronavírus és Krisztus című művében John Piper arra szólítja fel világszerte az olvasókat, hogy álljanak a szilárd alapra, aki Jézus Krisztus; akiben a mindenható Isten megtartja a lelkünket; aki elrendel, irányít, és uralkodik minden fölött, hogy elérje bölcs és jó céljait azoknak az életében, akik bíznak benne. És hogy mit cselekszik Isten a koronavíruson keresztül? John Piper hat biblikus választ ad erre a kérdésre megmutatva, hogy Isten még ebben a történelmi helyzetben is aktív létező.

A könyv ingyenesen letölthető pdf, epub és mobi formátumokban. Később kapható lesz nyomtatott formában is.

Letöltés:

http://www.evangeliumikiado.hu/john_piper/index.html

Andrei Pleşu

Jézus példázatai

Az elmesélt igazság

Koinonia, 2019, 344 oldal

Jézus beszéde nem üres utópia, hanem cselekvő erő. A tekintélyes kortárs gondolkodó ennek a felismerésnek a horizontján értelmezi az evangéliumi példázatokat – egyszerre szöveghű és eredeti módon. Magyarázatában a szívbe oltott értelem, az elháríthatatlan elköteleződés, a hallott Igének megfelelő cselekvés, az ideologikus gondolkodás lebontása éppen azt a belső teret hódítja vissza számunkra, „amely elengedhetetlen ahhoz, hogy a világon kívül leljünk újra otthonra.”

dr. Visky S. Béla, a Kolozsvári Protestáns Teológiai Intézet professzora

Table of Contents

Tartalomjegyzék

Váradi Antal

Ima a nehézségekben, nehézségek az imában

Igehirdetés Mt 26,36–41 alapján

Beke László

A reményről

Balogh Barnabás

Remény a reménytelenségben

Az emberi aspektusok és Isten lehetőségei

Dr. Steiner József

A tudatos gyülekezetépítés gyakorlata kortárs ekkléziológiai kérdések fényében

Tóth Krisztián

Pietista örökség

A pietizmus története és hatása

Kovács Viktória – Bacsó Benjámin

A baptista gyülekezetek digitális indentitásának vizsgálata

1. rész

Szebeni Olivér

Magyarok Trianon után 2.

Muzslai-Bízik Bencze

Mária mint anya

Könyvajánló Nemeshegyi-Horvát György Levelek Máriához című könyvéhez

Boncz Zoltán

Paul Washer: Az evangélium hatalma és üzenete

Kovács Dániel

Klaus Douglass és Fabian Vogt: 40 nap alatt az Én körül

Felfedezőút a Bibliával

Dr. Steiner József

Egyre égetőbb kérdések

John Stott: Korunk égető kérdései című könyvének recenziója