Tartalom

BIBLIATANULMÁNY

Dr. Steiner József

A judaizmus mint nem misszionáló vallás hitnépszerűsítő törekvései az újszövetségi korban 2. 2

Katona László

Bibliai tájékozódás karizmatikus kérdésekben 2. 11

Tok Bence

Jézus visszajövetele

Gondolatok Dániel 9,24–27 alapján, 1. rész 15

Sebján Farkas Zsolt

Luther és az emberi értelem 20

Tóth Sándor

Bevezető Tatai István csecsemőkeresztségről írt dolgozatához 30

Tatai István

A csecsemőkeresztségről 31

AKTUÁLIS

Andrew Wilson

Húsz újszövetségi tény a nemi szerepekkel kapcsolatban 42

Sam Rainer

Készítsd fel a gyülekezetet a transzgender vendégekre 44

Andrew Linder

Hogyan és miért beszéljünk a gyerekeinkkel a nemi identitásról 47

EGYHÁZTÖRTÉNELEM

Bacsó Benjámin

140 éves a Szadai Baptista Gyülekezet 49

KÖNYVAJÁNLÓ

Vas Lajos

Jim Petersen - Falak nélküli gyülekezet – ajánló 56

Rövid könyvajánlók 61

A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

A lap ára: 900 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

www.szolgatars.hu

szolgatars@gmail.com

ISSN 1218-425X

Sebján Farkas Zsolt

LUTHER ÉS AZ EMBERI ÉRTELEM

Bevezetés

Luther több száz évvel ezelőtt élt, de az emberi értelemről megfogalmazott gondolatai ma is hasznosak és relevánsak. Gondolkodását azonban nem könnyű megérteni, mert írásaiban sokszor szögesen ellentétes véleményeket fogalmaz meg az emberi értelemmel kapcsolatban. Egyrészt olyan nevekkel illeti, mint „vadállat”, „Isten ellensége”, „az öreg boszorkány, Értelem Úrnő”, „az az ostoba”, vagy ami talán a leghírhedtebb az összes közül, „az ördög szajhája”.[1] Nem meglepő, hogy írásaiban gyakran támadja a skolasztikus filozófiát is és azt a filozófust, aki szerinte a középkori teológia összes problémájáért felelős, Arisztotelészt. Az emberi értelemhez hasonlóan Arisztotelész is különleges csúfneveket kap Luther műveiben, mint például „a mesék feltalálója”, „az igazság istentelen közellensége”, „a középiskolák bohóca”, „háromfejű Cerberus” és hasonlók.[2] Ezen példákból úgy tűnhet, hogy Luthernek nagyon negatív véleménye van az emberi értelemről.

Azonban ha figyelmesen végigolvassuk az írásait, akkor kiderül, hogy ez a negativizmus Luther részéről az éremnek csupán az egyik oldala. Bizonyos munkáiban ugyanis nagy megbecsüléssel és tisztelet♣tel beszél az értelemről mint ami a „legfontosabb és legmagasabb rangú minden dolog közül”,[3] és a legjobb dolog az életben, „pompás és felséges”.[4] Emellett amikor Luther színt vall a wormsi birodalmi gyűlésen 1521-ben, akkor a következő szavak hangzanak el szájából:

„Amennyiben engem az Írás tanúságával vagy észérvekkel meg nem győznek, mert én a pápának és a zsinatoknak nem hiszek, mivel bizonyos, hogy gyakran tévedtek és saját magukkal is ellentmondásba keveredtek, így én az általam idézett szentírási helyek alapján meg vagyok győzve lelkiismeretemben és Isten szavainak fogságában. Ezért nem akarok semmit sem visszavonni, mert a lelkiismeret ellen tenni nem lehet biztos és gyógyító sem. Isten segítsen meg engem! Ámen.”[5]

Ebből az idézetből világosan látható, hogy Luther nem tagadta az emberi értelem szerepét, hanem pont ellenkezőleg: nagyon is fontosnak tartotta az észérveket teológiai kérdésekben. Szintén Luther racionális gondolkozását mutatja, hogy nem fogadta el a pápák és zsinatok tekintélyét, mert azok ellentmondtak egymásnak, valamint az a tény is, hogy műveiben számtalan esetben vitatkozik ellenfeleivel, logikus érveket hoz fel, és megcáfolja a nézeteiket.

Felmerülhet azonban a kérdés: hogyan tehet Luther ennyire eltérő kijelentéseket az emberi értelemről? Hogyan lehet valami „az ördög szajhája” és ugyanakkor „pompás és felséges”? Luther egyszerűen ellentmond saját magának, vagy ha figyelembe vesszük a szövegkörnyezetet és a mélyebb teológiai összefüggéseket, akkor a látszólagos ellentmondások értelmet nyerhetnek? Ennek az írásnak célja, hogy megvizsgálja és elemezze Luthernek az emberi értelemről alkotott nézetét írásaiban, és bemutassa, hogy teológiája ebben a kérdésben észszerű és következetes.

A két királyság

B. A. Gerrish nagyszerű könyvében (Grace and Reason: A Study in the Theology of Luther) azt állítja, hogy ha valaki szeretné megérteni Luther nézetét az emberi értelemmel kapcsolatban, akkor először egy másik tantételét kell megvizsgálnia, a két királyság tanát. Ez röviden abban áll, hogy Isten az egész világ uralkodója, és uralkodását két királyság által gyakorolja: a földi és a mennyei királyság által.[6] A földi királyság fizikai természetű, míg a mennyei királyság szellemi. Mivel az ember fizikai és szellemi lény is, mindkét királyságba beletartozik. Gerrish szerint az embernek „köze van a teremtett rendhez és a Teremtőhöz is. Életét két különálló szférában éli: az egyik természetes, földi, mulandó; a másik pedig szellemi, mennyei és örökkévaló. Külsőleg az ember a világhoz kapcsolódik, belsőleg pedig Istenhez.”[7]

Luther azt tartja továbbá, hogy a természetes emberi értelem nagyon jól funkcionál a földi királyságban, de teljesen vak és haszontalan a mennyei királyságban. A probléma ott kezdődik, amikor az értelem el akarja hagyni a földi szférát, és szellemi területre akar átlépni, a teológia birodalmába. Amikor a természetes értelem a mennyei királyságban szeretne bírói székbe ülni és uralkodni, akkor haszontalanná és ártalmassá válik. Amikor az értelem megmarad a számára Isten által kijelölt helyen, akkor egy nagyszerű adottság, egy kitűnő műszer, de ha betör a mennyei királyságba, akkor az „ördög szajhájává” válik.

Gerrish szerint a két királyság tana koherenssé teszi ugyan Luther nézetét az emberi értelemmel kapcsolatban, a teológiájának teljes megértéséhez azonban szükséges megkülönböztetni háromfajta értelmet, vagy más szóval az emberi értelem három aspektusát: (1) természetes értelem, mely a számára kijelölt területen uralkodik (földi királyság); (2) arrogáns értelem, mely átlép a hit birodalmába (mennyei királyság); (3) megújult (újjászületett) értelem, mely alázatosan szolgál a hit területén, de mindig aláveti magát az Isten igéjének.[8] Luther dicséri az első és harmadik aspektust, de mélyen elítéli az arrogáns értelmet. Hogy még tisztábban megértsük azt értelem hármas tagolását, szükséges megvizsgálni, hogyan gondolkozik Luther az imago dei kérdéséről.

Isten képmása

Mózes 1. könyvének kommentárjában Luther részletesen foglalkozik Isten képmásának a témájával. Először megvizsgálja a tradicionális ágostoni nézetet, mely rendkívül népszerű volt Luther korában. Ágoston Arisztotelészt követve úgy gondolja, hogy Isten képmása az ember lelki képességeit jelenti, melyek a memória, az értelem vagy elme és az akarat.[9] Luther szerint azonban ezek a képességek bár nem helytelenek, de nagyon kevéssé járulnak hozzá a bibliai imago dei megértéséhez. Ha ugyanis ezek alkotják Isten képmását, akkor a sátán is bizonyosan Isten képmására lett teremtve, hiszen az embereknél sokkal nagyobb mértékben birtokolja mindezeket a képességeket. Az imago deinek tehát ennél többnek kell lennie: az egész emberi természet beletartozik.[10] Mindazonáltal ahogy láttuk, Luther nem tagadta, hogy az értelem is az isteni képmás része az emberben. Ez az értelem a bűneset előtt tiszta, romlatlan és dicsőséges volt, ezért mind a két királyságban (mennyei és földi) megfelelően működött. Más szóval a bűneset előtt az emberi értelem mind a hit területén, mind pedig földi dolgokban helyes következtetésekre tudott jutni.

A bűneset azonban jelentős negatív változást hozott az ember intellektuális képességeiben, ugyanis az isteni képmás az emberben megromlott, sőt, Luther szerint teljesen eltűnt. Ez azonban nem jelenti az emberi intellektus teljes elvesztését, ellenkezőleg, „Isten a bűneset után nem vonta vissza az értelem dicsőséges voltát, hanem megerősítette azt”.[11] Tehát Luther nagyon nagyra tartja a bukott, megromlott értelem szerepét, ha az megmarad a határai között, vagyis a földi királyságban. A bűneset miatti romlott állapota miatt azonban az értelem teljesen elveszítette tisztánlátását és ítélőképességét szellemi kérdésekben. Mindhárom arisztotelészi képessége (memória, intellektus és akarat) megmaradt ugyan, de „azok teljesen romlottak és súlyosan meggyengültek, és bizonyosan ki lehet mondani, hogy egészen […] tisztátalanok”.[12] Máskor így fogalmaz: „A halál, mint lepra, belopózott felfogóképességünk minden részébe.”[13]

Ennek eredményeként az ember önmagától, a bukott értelme által, nem tud helyes istenismeretre jutni. Luther a János evangéliumához írt kommentárjában a következőket írja: „Összegezve tehát annyira fertelmesen megromlottunk a bűn által, hogy nem pusztán az első és természetes istenismeretünket veszítettük el teljesen, hanem elfordultunk a törvény igazságától, és hazugságokba keveredtünk.”[14] Valójában Krisztus nélkül „nem lenne semmi más az emberben, csupán sötétség”.[15] A Galata levélhez írt kommentárjában hasonlóan kijelenti, hogy teológiai kérdésekben az ember akaratát és értelmét sötétség, tévedés, rosszindulat és romlottság jellemzi.[16] Ebből következik, hogy az ember nem csupán képtelen Isten ismeretére, nem is akarja Istent megtalálni, hiszen az akarata is megromlott a bűneset miatt.

Az emberi természet romlottságán kívül Luther egy másik tényezőt is említ, mely megakadályozza, hogy emberi értelemmel keressük Istent, ez pedig Isten elrejtettsége. Luther kijelenti, hogy a bűneset előtt Isten nyíltan megmutatta nagyságát és dicsőségét Ádámnak, de a bűneset után az ember számára rejtetté vált. Természetesen Isten mindenhol jelen van a világban, de a bukott ember nem képes őt megragadni. Ezért Luther nyomatékosan kitart amellett, hogy mindennemű spekuláció Isten személyével kapcsolatban haszontalan, veszélyes és ostoba. Haszontalan és ostoba, mert minél tovább jut a spekulációban, annál több kérdés merül fel; és veszélyes is, mert az emberi spekuláció mindig tévedéshez vezet, melynek súlyos következménye lehet az ember életére.[17] Mindezek után érthető, hogy Luther számára a skolasztikus filozófia elfogadhatatlan, hiszen éppen azt teszi, amit ő haszontalannak tart: a rejtett Istent keresi emberi értelem és természetes kijelentés által. Luthernek az Isten képmásáról alkotott nézete tehát még inkább alátámasztja azt a véleményét, hogy a természetes (bukott) emberi értelemnek nincs keresnivalója a szellemi szférában.

Természetes értelem

Mint láttuk, Luther szerint a természetes értelem, bukott állapota ellenére, Isten ajándéka, és rendkívül hasznos, ha megmarad a számára kijelölt területen. Egyik írásában azt állítja, hogy az értelem „mindenféle művészet, orvostudomány és törvény feltalálója és tanácsadója”[18] csakúgy, mint minden bölcsességnek, erkölcsnek és emberi tudománynak az alapja. Emellett az értelem az az alapvető képesség, mely megkülönbözteti az embert az állatoktól és egyéb teremtett dolgoktól, sőt, a Szentírás az emberi értelmet úrrá tette az egész föld felett, beleértve a madarakat, halakat és emlősöket is.[19]

Alkalmanként Luther különböző listákat is gyárt, melyekben kifejti, mik azok a földi ügyek, melyekben a természetes értelem jogosult uralkodni és bíráskodni. A természetes értelem felbecsülhetetlen értékű, ha valaki házat épít, háztartást vezet, üzleti ügyeket intéz, sőt, még akkor is, ha külsőleg istenfélő, vallásos életet él.[20] Ezen kívül a természetes értelem különösen fontos politikai ügyekben. Luther kijelenti, hogy a legtehetségesebb fiatalemberek inkább politikai pályát válasszanak, mint az ige hirdetését, mert a prédikációban valójában mindent a Szentlélek végez, de az államvezetésben az ember értelme különösen meg van próbálva a gyakori félreértések és bizonytalanságok miatt.[21] A természetes értelem ezen kívül képes királyságokat és köztársaságokat létrehozni, erős és hatékony törvényeket alkotni, hogy megvédje őket, és azután képes bölcsen uralkodni felettük.[22]

Luther teológiájában megfigyelhető, hogy szeretné, ha a mennyei és a földi királyság élesen elkülönülne az élet minden területén. Egyik írásában például hevesen kritizálja a niceai zsinat püspökeit, amiért azok külső (világi) ügyeket akartak a zsinat elé hozni. [23] Luther különbséget tesz külső és belső ügyek között még a gyülekezeti életben is. Teológiája Krisztus-centrikus, ami abból is kitűnik, hogy szerinte a Szentlélek legfontosabb küldetése az, hogy kijelentse Krisztust az embereknek. Amikor tehát Krisztus ügyéről van szó, akkor a természetes értelemnek vissza kell vonulnia, de olyan kérdésekben, amelyeknek semmi köze Krisztushoz, a természetes értelem elégséges. Úgy tűnik, Luther azt tartja, hogy nem kell terhelni a Szentlelket külső (világi) ügyekkel, mert nagyon el van foglalva szellemi dolgokkal.

Mivel Luther ilyen éles különbséget tesz a mennyei és földi királyság között, nem meglepő, hogy elutasítja a természeti teológiát. Mint láttuk, szerinte Isten el van rejtve a bukott ember elméje elől, tehát az nem ismerheti meg Istent a természetes (általános) kijelentés által.[24] Ez azonban nem jelenti azt, hogy a természetes értelem semmit nem tudhat Istenről a teremtett világ szemlélése által. Luther számos alkalommal utal például arra, hogy bármely társadalomban megbüntetik azokat, akik megszegik az ország törvényeit. Ezek a törvények pedig többé-kevésbé a tízparancsolat második részén alapulnak, mely az emberek közötti kapcsolatokat szabályozza, kivéve persze az utolsó parancsot, mely a kívánsággal foglalkozik. Ez a tény is bizonyítja, hogy Isten elrejtettsége nem zárja ki a természetes kijelentést. Azonban bár az emberi értelem tudja, hogy a gonoszságot meg kell büntetni, arra nem képes, hogy tévedés nélkül megítélje, mi a jó és mi a gonosz Isten szemében. A természetes értelem hasonló egy emberhez, aki Rómába szeretne eljutni: tudja, hogy van egy út, mely oda vezet, de nem tudja, pontosan melyik az. Ugyanígy a természetes értelem is sok mindent tudhat Istenről, de nem tudja a hozzá vezető utat.

A természetes értelemmel kapcsolatban Luthernek a Róm 1,19-ről írt gondolatai[25] különösen relevánsak, melyek a Jónás könyve kommentárjában találhatók, annál a résznél, amikor az Úr egy nagy vihart rendel Jónás engedetlensége miatt, és a hajósok elkezdenek a saját isteneikhez kiáltani. Luther úgy látja, hogy ez a jelenet Jónás könyvében hűen tükrözi Pál érvelését a Róm 1,19-ben, miszerint még a pogányoknak is van bizonyos ismeretük Istenről. A pogány hajósok természetes értelmük segítségével felfogták, hogy Isten nagyobb minden teremtett dolognál, ezért elkezdtek a saját isteneikhez kiáltani. A természetből valószínűleg azt is tudták, hogy az Isten jó, és meg tud szabadítani a bajból. Luther azonban kifejti, hogy a pogány hajósok tudása nagyon korlátozott, és két hibája is van. Az egyik, hogy a természetes értelem csupán azt tudhatja, hogy Isten képes megmenteni a veszélyes helyzetekből, és tud jó dolgokat adni, de abban soha nem lehet biztos, hogy ezt meg is fogja tenni.[26]

A másik hiba sokkal problematikusabb: az értelem nem tudja helyesen meghatározni Isten személyét. Azt talán tudja, hogy van egy Isten, de azt nem, hogy ki ez az Isten; hogy a sok lehetséges isten közül melyik az igazi. Ezért Luther szerint az értelem „folyamatosan a sötétben tapogatózik, és elvéti a célt. Istennek nevezi azt, ami nem Isten, és nem nevezi Istennek a valóságos Istent.”[27] Luther ennél még messzebb megy, azt állítja, hogy a természetes értelem soha nem találja meg Istent, csak az ördögöt, vagyis az Istenről alkotott saját véleményét, melyet az ördög sugall neki. Összefoglalva mindezt így fogalmaz: „Egy hatalmas szakadék tátong tehát aközött, hogy tudjuk, van egy Isten, és aközött, hogy tudjuk, ki vagy mi ez az Isten. A természet tudja az előbbit, hiszen az bele van égetve minden ember szívébe, de az utóbbit csak a Szentlélek tudja megtanítani.”[28]

Hasonlóan az előzőekhez Luther szintén a Róm 1,19-re hivatkozik a természetes etikával kapcsolatban a János evangéliumához írt kommentárjában. Itt azt állítja, hogy a pogányok viselkedése elárulja, hogy ők is tudatában vannak a természeti törvényeknek. Ezzel persze nem a fizikai törvényekre utal, hanem az erkölcsi szabályokra. A pogányok is tudják például, hogy a gyilkosság, házasságtörés, rablás, káromkodás, hazugság vagy istenkáromlás rossz dolgok. Ezen kívül azt is tudják, hogy van egy Isten, aki megbünteti ezeket a vétkeket.[29] Mindezekből Luther arra következtet, hogy az értelem szert tehet bizonyos tudásra Isten törvényével kapcsolatban, de soha nem juthat el az evangélium ismeretére.[30] Összegezve tehát, Luther teológiájában a természetes értelem elengedhetetlenül fontos világi dolgokban, és a természetes kijelentésből képes levonni némi következtetéseket Isten jellemével és törvényével kapcsolatban, de ennél tovább nem mehet. Ha ennél többre vágyik, akkor arrogánssá és veszélyessé válik.

Arrogáns értelem

Az arrogáns értelem fő problémája, hogy úgy gondolja, mindent jobban tud, mint Isten, még szellemi kérdésekben is, ezért nem fogadja el az Igét, mely Isten kinyilatkoztatása. Luther szavaival az arrogáns értelem „nem hajlandó elfogadni Isten kijelentését és az üdvösség útját, melyet Isten kijelölt, hanem a saját elgondolásához ragaszkodik az Ige magyarázata és az üdvösség elnyerése tekintetében”.[31] Ez azért van így, mert az Isten igéjét abszurdnak és lehetetlennek tartja számos ok miatt.[32]

Először is, Isten igéje és a benne foglalt ígéretek gyakran ellentmondani látszanak a mindennapi tapasztalatoknak. Sokszor úgy tűnik például, hogy a keresztények többet szenvednek, mint a nem hívők, pedig bíznak Istenben, akiről azt tartják, hogy jó és kegyelmes. Ez teljesen érthetetlen az arrogáns értelem számára, amely csupán a jelenkori bajokat látja, és nem fogja fel, hogy Isten az örökkévalóságban kárpótolni fogja az övéit minden szenvedésért.

Másodszor, Isten útjai nem mindig egyeztethetők össze az emberek megszokott gondolkodásmódjával. Erasmus úgy érvel, hogy teljességgel abszurd azt állítani, hogy egy jó és igazságos Isten megkeményítené valakinek a szívét. Luther azonban úgy válaszol, hogy bár ez furcsának tűnik az emberi értelem számára, Isten igéje ezt írja, ezért az embernek alázatosan el kell fogadnia. Itt is látható, hogy Luther számára Isten igéje mindig feljebbvaló az emberi értelemnél. Ha a kettő között konfliktus van, az értelemnek vissza kell vonulnia, és az Igét kell igaznak tartani.

Harmadszor, időnként úgy tűnhet, hogy Isten igéje ellentmond a logikai törvényeknek. A két legismertebb példája ennek a Szentháromság és az inkarnáció tanai. Erre a két esetre is igaz azonban, hogy az értelemnek utat kell engednie az Ige világos tanításának. Becker Luthert idézi: „Itt egyszerűen le kell venned a kis kalapodat, és igent kell mondanod rá, el kell fogadnod igaznak, mint ami nem a saját gondolataid terméke. Egyszerűen ne akard megérteni, hanem tartsd ostobának magadat, mert hatalmas agyi képességed azt sugallja neked, hogy három az nem egy, és a fazék nem azonos a fazekassal.”[33]

Gerrish szerint két lényeges következménye van annak, hogy az arrogáns értelem elutasítja Isten igéjét, és túllépi a hatáskörét: szkepticizmus és a hit gyengülése.[34] Az arrogáns értelem működése gyakran egyszerűen hitetlenségben nyilvánul meg, de megjelenhet vallásos köntösben is, mely legtöbbször bibliai tantételek megváltoztatásához vezet abból a célból, hogy azok kevésbé tűnjenek abszurdnak az emberek számára. Az arrogáns értelem addig formálja és nyirbálja az elfogadhatatlan tanokat, míg azok elfogadhatókká válnak számára.[35]

Egy jó példa erre az emberi teljes romlottság tana, mellyel az arrogáns értelem nem tud megbékélni, hanem igyekszik megváltoztatni, hogy helyet készítsen a szabad akaratnak. Ez a téma különösen fontos Luther számára Erasmusszal folytatott vitájában. Ezen kívül Luther állítja, hogy ugyanez az arrogáns értelem munkálkodott az ariánusokban, amikor megtagadták Krisztus valódi istenségét. Az ariánusok okos emberek voltak, de saját értelmük vezette őket, nem Isten igéje, mely világosan tanítja, hogy Jézus Krisztus teljesen Isten és teljesen ember egy személyben.[36]

Mindezt figyelembe véve nem meglepő Luther következtetése, hogy az arrogáns értelemre való hagyatkozás szükségszerűen bálványimádáshoz vezet. Simo Peura finn teológus azt állítja, hogy Luther szerint az emberiség fő problémája, hogy rendszeresen megszegik az első parancsolatot, és bálványokat imádnak. Az első parancsolat az alapja az egész kereszténységnek. Peura így fogalmaz: „Az az istenünk, akitől vagy amitől minden jót várunk, és akihez vagy amihez fordulunk, ha bajba jutunk. Más szóval akkor válik valaki vagy valami istenné számunkra, ha teljes szívünkből hiszünk és bízunk benne.”[37] Ha ez az Isten a Szentháromság, akkor a valódi Istent imádjuk, de ha valami más, akkor egy bálványt.

Egy karácsonyi prédikációjában Luther nagyon határozottan figyelmezteti a híveket, hogy ragaszkodjanak az Igéhez, mert megérkezett az Antikrisztus, és meg akarja győzni az embereket, hogy a természetes értelem a valódi világosság alapja, mert pontosan ismeri Istent, és jogosan ítéli meg és utasítja el Isten igéjét. Ez azonban azt eredményezi, hogy az értelem szükségszerűen bálványokat készít.[38] Ebből is látható, hogy az arrogáns értelem rendkívül veszélyes, hiszen az embereket elfordítja Istentől, és odafordítja a bálványokhoz.

Az arrogáns értelem és a törvény

Luther kijelenti, hogy az arrogáns értelem leggyakoribb és leggonoszabb hazugsága, hogy az ember igaz lehet Isten előtt a törvény betartása által. A törvény ebben az esetben nem csupán az ószövetségi törvényeket jelenti, hanem Isten összes parancsát az ember számára. Luther értelmezésében a törvény nem rossz önmagában, hanem nagyon is hasznos a megfelelő helyen, a földi királyságban, ahol segít az országok vezetésében és a bűnösök elítélésében. Amikor azonban az Isten előtti megigazulásról van szó, akkor a törvény megtartására irányuló bármiféle törekvés céltalan.[39]

Az arrogáns értelem azonban még ennél is tovább megy: nem csupán a törvény általi megigazulást tanítja, hanem kitalál olyan jó cselekedeteket, melyek nincsenek a Bibliában, és ragaszkodik hozzá, hogy azokat is be kell tartani, ha valaki szeretne igaz lenni Isten előtt. Luther a szerzetesek példáját idézi ezzel kapcsolatban, akik „az udvari bolond sapkáját adják Istenre, amikor tisztaságot és engedelmességet fogadnak a rend vezetője előtt”.[40] Mindezek azonban fölösleges cselekedetek, melyek nem vezetnek megigazuláshoz és az Istennel való megbékéléshez.

Ezek tudatában talán jobban érthető, miért olyan fontos téma a hitből való megigazulás Luther számára. Egy helyen azt írja: „Ha elveszítjük a megigazulás tanát, akkor mindent elveszítünk.”[41] Ezért haragszik annyira az arrogáns értelemre, mely mindent megtesz, hogy ezt az igazságot elferdítse. A Galata levélhez írt kommentárjában éppen ezt taglalja, amikor megkülönböztet kétféle igazságot: aktív és passzív igazságot. A passzív igazság a valódi keresztény értelmezés a megigazulás tanával kapcsolatban. Luther megfogalmazásában: „Mert mi semmit nem teszünk, semmit nem adunk Istennek, csupán elfogadunk és megengedjük, hogy valaki, azaz Isten, munkálkodjon bennünk.”[42]

Az arrogáns értelem azonban nem képes felfogni ezt, és mindig az aktív igazságot hangsúlyozza, vagyis az ember saját igazságát, mely jó cselekedeteken alapszik. Amikor a törvény felfedi valakinek a bűneit, az arrogáns értelem mellé áll és meggyőzi, hogy próbáljon meg jobb életet élni. Az illető nagyon rosszul érzi magát a bűnök miatt, és megígéri magának, hogy meg fog változni. Ez azonban nem segít abban, hogy igaz legyen Isten előtt. Sajnos azonban ez a nézet nagyon mélyen gyökeredzik az emberekben, mert az értelmük romlott és büszke.[43]

A cselekedetek általi megigazulás Luther szerint az ember legnagyobb problémája, „az ördög bámulatos illúziója, mellyel szinte az egész emberiséget őrületbe kergette”.[44] A bukott ember nem képes elfogadni, hogy Isten teljesen ingyen igazít meg, és semmit nem tehetünk azért, hogy azt megérdemeljük. Az emberek szeretnének megdolgozni a megigazulásért, hogy utána tudjanak dicsekedni vele. Luther úgy látja, hogy ez igaz minden vallás esetében, beleértve a katolikus, zsidó és iszlám vallásokat is. Az egyes vallások külső szertartásai különbözhetnek ugyan egymástól, de mindegyikük a cselekedetek általi megigazulás valamilyen formáját tanítja. Az egyedüli kivétel a kereszténység, mely a passzív igazság tanán alapszik.[45]

Luther azt állítja, hogy az arrogáns értelem célja a törvény, és nem Krisztus,[46] ezért amikor hallja az evangéliumot, szörnyen megsértődik. Ki nem állhatja a passzív igazság gondolatát, és így panaszkodik: „Akkor a jó cselekedetek nem számítanak? Hiába dolgoztam, hiába hordoztam a nap terhét és az elviselhetetlen forróságot?”[47] Így az arrogáns értelem gyűlöli az evangéliumot és végső soron gyűlöli Istent is. Luther így ír erről: „Nem féli, nem szereti Istent, és nem bízik benne, hanem önelégülten megveti őt [...] zúgolódik ellene, mérges rá, elítéli és gyűlöli Istent. Röviden, ellenséges Istennel szemben (Róm 8,7), és nem dicsőíti őt.”[48] Nem csoda ezek után, hogy Luther az arrogáns értelmet „vadállatnak” és „minden gonosz forrásának” nevezi.[49]

Összefoglalva, Luther nem ítéli el sem az értelmet, sem a törvényt önmagában. Gyakran hangsúlyozza, hogy a törvény jó, ha megfelelően van használva. Hasonlóképpen az értelem is rendkívül hasznos, ha megmarad a határain belül. A baj akkor kezdődik, amikor az arrogáns értelem és a törvény együtt munkálkodnak. „Amint a törvény és az értelem [...] összefognak, a hit tisztasága [...] megsérül. Semmi nincs, ami annyira ellentmondana a hitnek, mint a törvény és értelem.”[50] Mivel az arrogáns értelem makacsul ellenáll Isten kinyilatkoztatásának, a keresztény hit legnagyobb ellenségévé válik.

Arrogáns értelem és hit

Amint láttuk, Luther éles különbséget tesz a hit és az értelem között írásaiban. A természetes értelem jól funkcionál földi dolgokban, de szellemi kérdésekben a végső tekintély Isten igéje, melyet az ember hittel tud megragadni. Éppen ezért Luther különválasztja a filozófiát a teológiától. Így ír erről: „A filozófia azzal foglalkozik, ami emberi értelem által tudható. A teológia viszont azzal foglalkozik, amit [...] hittel lehet felfogni.”[51] Nincs ugyan ellentét a két diszciplína között, de a filozófiai kategóriák és technikák nem alkalmazhatók teológiai kérdésekben, mert az olyan lenne, mintha új bort régi tömlőbe töltenénk.[52] Más szóval a hit és az értelem különböző területeken tud megfelelően működni. Az értelem a földi királyságban kompetens, a hit pedig a mennyei királyságban.

A hit és értelem közötti különbség tárgyalásakor Luther megkülönböztet kétféle ismeretet Istennel kapcsolatban. Az elsőt úgy hívja, hogy törvény szerinti istenismeret. Ez Mózes törvényéből és a természetes törvényből származik, mely jelen van minden ember szívében. Az értelem képes eljutni erre az ismeretre, de Luther szerint ez nem valódi istenismeret, mert legtöbbször cselekedetek általi megigazuláshoz vezet. Luther azt tartja, hogy az értelem Istent csupán egy szörnyű, haragos bírónak látja.[53] A szerzetesi élet szigorú előírásai jó példát szolgáltatnak erre.

Van azonban egy másfajta ismeret, melynek alapja az evangélium. Ezt Luther evangéliumi ismeretnek vagy keresztény ismeretnek nevezi, és kijelenti, hogy ez a valódi istenismeret, mely üdvösséghez vezet. Ez az ismeret „nem nő a kertünkben, és a természet semmit nem tud róla”.[54] Az arrogáns értelem nem juthat el erre az ismeretre, mert nem képes felfogni a kegyelmet. Erre az ismeretre csupán az evangéliumba vetett hit által lehet szert tenni. A hit tehát felette áll az értelemnek, mert üdvösséget eredményez. Gerrish ebből arra következtet, hogy „Luther számára a hit és értelem problémája nem annyira episztemológiai [...] [mint inkább] szoteriológiai kérdés”.[55]

Látható, hogy amikor az arrogáns értelem megsérti a számára kijelölt határokat, és a hit területére lép, akkor a hit ellenségévé válik. Valójában az arrogáns értelem és a hit állandóan háborúznak egymással. Ez a hívők mindennapi tapasztalata, mert a test[56] miatt régi gondolkodásuk időközönként vissza-visszatér. Luther számára Ábrahám élete kiváló példa a hit és az értelem harcára. Amikor ugyanis Isten utódot ígért a számára, akkor nem a saját értelmére támaszkodott, hanem bízott Isten szavában, ezért Isten a hitét igazságul számította be neki.[57] Ebből is látszik, hogy a hit feljebb való az értelemnél, mert Istent dicsőíti, és elfogadja, hogy ő minden jónak a forrása.

Luther kihangsúlyozza, hogy ha egy hívő valamilyen nehéz kérdéssel találkozik Isten igéjében, akkor ádáz harc kezdődik a hite és (arrogáns) értelme között, de a hit mindig képes győzelmet aratni. Ehhez azonban döntést kell hoznunk, hogy inkább Isten szavában bízunk, mint a saját értelmünkben. Luther szavaival a hit „megöli a vadállatot [arrogáns értelmet], melyet az egész világ és az összes teremtmény nem tud megsemmisíteni”.[58]

Arrogáns értelem és a kereszt teológiája

A kereszt teológiája Luther egyik jellegzetes tanítása. Számára a kereszt nem csupán üdvösség szempontjából jelentős, hanem kihat minden más doktrínára. Ennek ellentéte a dicsőség teológiája, mely begyűrűzött az egyházba és megfertőzte a keresztény teológiát.[59]

A kereszt teológiájának legtisztább magyarázata Luther Heidelbergi disputációjában található, melynek 19–20. tételei különösen relevánsak: „Nem az nevezhető teológusnak, aki Isten látható dolgait az ő teremtett műveiben felfogva szemléli. Hanem az nevezhető méltán teológusnak, aki Istennek látható műveit, azaz ’hátát’ a szenvedésekben és a keresztben szemlélve fogja fel.”[60]

Luther ebben a tételben a Róm 1,20-ra utal, mely szerint „Láthatatlan valóját, azaz örök hatalmát és istenségét meglátja alkotásain az értelem a világ teremtésétől fogva. Ezért nincs mentségük...” A dicsőség teológiájának problémája, hogy Istent a teremtett világon keresztül próbálja megismerni az értelem segítségével, ez azonban, mint láttuk, nem tekinthető valódi istenismeretnek. Istent ugyanis csakis a kereszt által lehet igazán megismerni. Ezért Luther szerint a dicsőség teológusa a gonoszt jónak mondja és a jót gonosznak, míg a kereszt teológusa olyannak állítja be a dolgokat, amilyenek azok valójában. Az a bölcsesség, mely Isten láthatatlan dolgait a látható dolgokból vezeti le, teljesen „felfuvalkodott, vak, és meg van keményedve”.[61]

A kereszt teológiájának nem csupán dogmatikai, hanem morális jelentősége is van. Luther számára a helyes tanítás és a helyes életvitel elválaszthatatlanok egymástól. Ahogy Krisztus keresztje alapja a keresztény teológiának, úgy a szenvedő hívő alapja a keresztény etikának. A dicsőség teológiája azonban cselekedetek általi megigazuláshoz és moralizmushoz vezet, mely az embert emeli fel Isten helyett. Ahelyett, hogy Isten dicsőségére koncentrálna, felfedi az ember örök vágyát, hogy saját cselekedetei által dicsőséget szerezzen magának. Luther ezért kijelenti, hogy a vallásos spekuláció és a moralizmus ugyanabból a tőből fakadnak, a dicsőség teológiájából, mely a kereszt ellensége.

Luther gondolkodásában az arrogáns értelem egyértelműen a dicsőség teológiájához tartozik, hiszen felfuvalkodott és az embereket moralizmusba kényszeríti. Többre tartja a törvényt, mint Krisztust, elutasítja Isten igéjét és a keresztet. Az arrogáns értelem ráveszi az embereket, hogy a saját dicsőségüket keressék vég nélküli spekulációk és filozófiák által. A kemény szavak ellenére Luther nem utasítja el teljesen az értelem szerepét a keresztény teológiában, ennek megértéséhez azonban először egy új fogalmat kell tisztázni.

Megújult értelem

Luther azt tarja, hogy amikor valaki újjászületik, az értelme is megújul. Ez a megújult értelem már nem áll ellen Isten igéjének, hanem alázatosan aláveti magát neki, ezért hasznos lehet teológiai kérdésekben is. Az Asztali beszélgetésekben Luther így fogalmaz: „Az ördög irányítása alatt lévő értelem ártalmas, és minél okosabb, minél sikeresebb, annál nagyobb kárt okoz [...] amikor viszont a Szentlélek megvilágosítja, az értelem segítséget jelent Isten igéjének értelmezésében.”[62] Luther tehát nem az irracionalizmust támogatja, csupán az arrogáns értelem ellen lép fel nagyon határozottan.

Luther az értelem megújulását a hívők testének feltámadásához is hasonlítja. Ahogyan a feltámadt test dicsőséges és értékes, úgy a feltámadt értelem is dicsőséges és jó. Robbins ezt írja: „A feltámadt értelem annyira megtartja folytonosságát a természetes állapotával, hogy emberi értelem maradjon, mégis eléggé megváltozott ahhoz, hogy megújult értelemnek nevezzék.”[63] Luther az értelem megújulását időnként ahhoz hasonlítja, mint amikor a kígyó levedli a bőrét. Itt is igaz, hogy a kígyó, bár elhagyja a bőrét, alapvetően mégis ugyanaz a kígyó marad.[64]

Ez azt is jelenti, hogy a megvilágított értelem[65] lényegében ugyanúgy működik, mint az arrogáns értelem, hiszen a logika szabályai nem változnak meg az ember megtérésével. A fő különbség azonban, hogy a megvilágított értelem alázatos, és előfeltevéseit az Isten igéjéből veszi. Míg az arrogáns értelem bíró és uralkodó szeretne lenni, a megvilágított értelem Isten igéjének alázatos szolgája, ezért különbséget tud tenni igaz és hamis tanítások között.[66] Így az értelem ugyan soha nem uralkodhat a mennyei királyságban, de hatékonyan szolgálhat benne, ha megújul hit által.[67]

Konklúzió

Luthernek az emberi értelemről alkotott nézetét részletesen megvizsgálva a különböző, egymásnak ellentmondani látszó állításai értelmet nyernek és figyelmet követelnek a mai hívők számára is. Az is látható, hogy nézete teljes összhangban van a sola scriptura reformátori alapelvvel, miszerint teológiai kérdésekben a végső tekintély a Szentírás. Ez a gondolkodás segített neki, hogy bátran kiálljon az Ige felsőbbrendűsége mellett a pápa és a különböző zsinatok tanításaival szemben, mondván, hogy azok mind tévedhetnek, de az Ige soha nem téved.[68] Ez a feltétlen ragaszkodás az Igéhez eredményezte azt is, hogy Luther újra felfedezte az egyház által elhomályosított tiszta evangéliumot és a hozzá kapcsolódó tanokat, mint például a hit általi megigazulás és a kegyelemből való üdvösség tanát.

Luther írásai mai is relevánsak, még ha nem is ért egyet mindennel az olvasó. Különösen komoly figyelmeztetésül szolgálnak kemény szavai az arrogáns értelemmel kapcsolatban, melyek arra indítanak minket, hogy alaposan vizsgáljuk meg teológiai tételeinket, vajon azok az Isten igéjén alapszanak vagy valami máson. Ha a Szentírás valamely tanítása abszurdnak tűnik az értelem számára, akkor a keresztény teológusnak, Luther szavaival, „meg kell ölni a vadállatot” az Isten igéjébe vetett alázatos hit által. Csupán arról kell meggyőződnie előtte, hogy helyesen értelmezi az igét. Ehhez a Szentlélek megvilágosító munkájára van szükség, mely rendelkezésre áll minden hívő számára, aki alázatosan közelít hozzá. Mindent egybevetve Luthernek az értelemről alkotott nézete meglepően következetes és hasznos mindazok számára, akik szeretnének komolyan foglalkozni a keresztény teológiával.

Felhasznált irodalom

- Althaus, Paul: The Theology of Martin Luther (Philadelphia: Fortress Press, 1966), p. 50.

- Bainton, Roland Herbert: Here I Stand: A Life of Martin Luther (New York: Abingdon, 1950).

- Becker, Siegbert W.: The Foolishness of God: The Place of Reason in the Theology of Martin Luther (Milwaukee, Wis.: Northwestern Pub. House, 1982), p. 100.

- Braaten, Carl E. and Robert W. Jenson, eds.: Union with Christ: The New Finnish Interpretation of Luther (Grand Rapids, Mich.: Eerdmans, 1998).

- Dragseth, Jennifer Hockenbery: The Devil’s Whore: Reason and Philosophy in the Lutheran Tradition (Minneapolis: Fortress Press, 2011), p. 150.

- Fischer, Robert Harley: “The Place of reason in Luther’s theology”, Lutheran Quarterly 16, no. 1 (February 1, 1964): 41–48.

- Fowler, S.: “Martin Luther: Faith Beyond Reason” in Our Reformational tradition (Potchefstroom, South Africa: Institute for Reformational Studies, 1984), 98–112.

- Gerrish, B. A.: Grace and Reason: A Study in the Theology of Luther (Oxford: Clarendon Press, 1962), p. 170.

- Helmer, Christine, ed.: The Global Luther: A Theologian for Modern Times (Minneapolis: Fortress Press, 2009), p. 60.

- Hoffmann, Manfred, ed.: Martin Luther and the Modern Mind: Freedom, Conscience, Toleration, Rights (New York: Edwin Mellen Press, 1985), p. 40.

- House, H. Wayne: “The Value of Reason in Luther’s View of Apologetics”, Concordia Journal 7, no. 2 (March 1, 1981): 65–67.

- Johnson, J. F.: “The Foolishness of God: The Place of Reason in the Theology of Martin Luther”, Concordia Journal 10, no. 1 (January 1, 1984): 39–40.

- Littell, Franklin H., ed.: Reformation Studies: Essays in Honor of Roland H. Bainton (Richmond, Va.: John Knox Press, 1962), p. 25.

- Loewenich, Walther von: Luther’s Theology of the Cross (Minneapolis: Augsburg Pub. House, 1976), p. 50.

- Lull, Timothy F. and William R. Russell, eds.: Martin Luther’s Basic Theological Writings, 2nd edition (Minneapolis: Fortress Press, 2005).

- Luther, Martin: Luther’s Works. Edited by Helmut T Lehman and Jaroslav Pelikan. 55 vols. (Philadelphia– St. Louis: Muhlenberg–Concordia, 1955–1986), p. 600.

- Luther Márton: Heidelbergi disputáció, 19–20. tételek in Fabiny Tibor, ford.: „A »katolikus Luther«”, https://fabinytibor.eu/wp-content/uploads/A-katolikus-Luther-2013.pdf. Hozzáférés: 2021. 08. 05.

- Robbins, Jerry K.: “Luther on Reason: A Reappraisal”, Word & World 13, no. 2 (March 1, 1993): 191–202.

- Spitz, Lewis William: “Luther’s Impact on Modern Views of Man”, Concordia Theological Quarterly 41, no. 1 (January 1, 1977): 26–43.

- Stortz, Martha Ellen: “Solus Christus or Sola Viscera? Scrutinizing Lutheran Appeals to Conscience”, Dialog: A Journal of Theology 44, no. 2 (Summer 2005): 146–151.

- Stuempfle, Herman G.: “From Wittenberg to Gettysburg: A Proposal”, Lutheran Theological Seminary Bulletin 65, no. 1 (December 1, 1985): 45–59.

- Tappert, Theodore G., ed.: Luther: Letters of Spiritual Counsel (Vancouver, B.C.: Regent College Publishing, 1955).

1. Martin Luther: “Confession concerning Christ’s supper”, 37:210; Jerry K. Robbins: “Luther on Reason: A Reappraisal”, WW 13, no. 2 (March 1, 1993): 196.; S. Fowler: “Martin Luther: Faith Beyond Reason” in Our Reformational tradition (Potchefstroom, South Africa: Institute for Reformational Studies, 1984), 104.

2. B. A. Gerrish: Grace and Reason: A Study in the Theology of Luther (Oxford: Clarendon Press, 1962), 1–2.

3. Martin Luther: “The Disputation Concerning Man” in Luther’s Works 34:137. A jelen írásban, ha nincs máshogy jelölve, az összes magyar nyelvű idézet a szerző fordítása.

4. Ibid.

5. https://divinity.szabadosadam.hu/?p=19097. Hozzáférés: 2021. 07. 21. A szerző kiemelése.

6. Martin Luther: “Lectures on Genesis 1-5” in LW 1:112.

7. Gerrish, 25.

8. Ibid., 26.

9. Luther: “Lectures on Genesis 1-5” in LW 1:60.

10. Ibid., 62.

11. Id.: “The Disputation Concerning Man” in LW 34:137.

12. Id.: “Lectures on Genesis 1-5” in LW 1:65.

13. Ibid., 62.

14. Id.: “Sermons on the Gospel of St. John, 1-4” in LW 22:155.

15. Id.: “The Gospel for the Main Christmas Service, John 1:1-14” in LW 52:83.

16. Id.: “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:174–175.

17. Siegbert W. Becker: The Foolishness of God: The Place of Reason in the Theology of Martin Luther (Milwaukee, Wis.: Northwestern Pub. House, 1982), 13–16.

18. Luther: “The Disputation Concerning Man” in LW 34:137.

19. Ibid. Itt Luther az 1Móz 1,28-at idézi, amely szerinte kifejezetten az emberi intellektussal van kapcsolatban.

20. Gerrish, 13.

21. Herman G. Stuempfle: “From Wittenberg to Gettysburg: A Proposal”, LTSB 65, no. 1 (December 1, 1985): 47.

22. Gerrish, 13.

23. Luther: “On the councils and the church” in LW 41:60.

24. Luther természetes kijelentésnek hívja azt, amit a teológia rendszerint általános kijelentésnek nevez.

25. Az eredeti ige: „mert ami megismerhető Istenből, az nyilvánvaló előttük, mivel Isten nyilvánvalóvá tette számukra.” (Róm 1,19; RÚF.)

26. Luther: “Lectures on Jonah” in LW 19:53–54.

27. Ibid., 54–55.

28. Ibid.

29. Természetesen Luther a saját kultúrájából merített tapasztalatait írja le. Ma már nem biztos, hogy kijelenthetjük, hogy a nyugati társadalomkákban az emberek tudatában vannak Isten létezésének.

30. Luther: “Sermons on the Gospel of St. John, 1-4” in LW 22:149., 151–152.

31. Lewis William Spitz: “Luther's Impact on Modern Views of Man”, CTQ 41, no. 1 (January 1, 1977): 29.

32. Becker, 104.

33. Ibid., 106.

34. Gerrish, 76.

35. Ibid., 80.

36. Ibid.

37. Carl E. Braaten and Robert W. Jenson, eds.: Union with Christ: The New Finnish Interpretation of Luther (Grand Rapids, Mich.: Eerdmans, 1998), 79–80.

38. Luther: “The Gospel for the Main Christmas Service, John 1:1-14” in LW 52:84.

39. Id.: “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:4–5., 306–607.

40. Id.: “Sermons on the Gospel of St. John, 1-4” in LW 22:155.

41. Id.: “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:26.

42. Ibid., 5.

43. Ibid.

44. Gerrish, 92.

45. Ibid., 85–86.

46. Luther, “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:88.

47. Ibid., 231.

48. Ibid., 230.

49. Ibid.

50. Gerrish, 87.

51. Ibid., 42.

52. Ibid., 53.

53. Ibid., 94.

54. Luther: “Sermons on the Gospel of St. John, 1-4” in LW 22:152–153.

55. Gerrish, 135.

56. Gör. sarx.

57. 1Móz 15,6.

58. Luther: “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:227–228.

59. Walther von Loewenich: Luther’s Theology of the Cross (Minneapolis: Augsburg Pub. House, 1976), 18.

60. Luther: Heidelbergi disputáció, 19–20. tételek in Fabiny Tibor, ford.: „A »katolikus Luther«”, https://fabinytibor.eu/wp-content/uploads/A-katolikus-Luther-2013.pdf. Hozzáférés: 2021. 08. 05.

61. Id.: “Heidelberg Disputation”, 49.

62. Id.: “Table Talk Recorded by Veit Dietrich, 1531-1533”, 71.

63. Robbins, 199.

64. Becker, 89.

65. A megvilágosított és megújult értelmet Luther szinonimaként használja.

66. Luther: “Lectures on Galatians, 1-4” in LW 26:375.

67. Gerrish, 22–24.

68. Roland Herbert Bainton: Here I Stand: A Life of Martin Luther (New York: Abingdon, 1950), 111–120.

„Luther egyszerűen ellentmond saját magának, vagy ha figyelembe vesszük a szövegkörnyezetet és a mélyebb teológiai összefüggéseket, akkor a látszólagos ellentmondások értelmet nyerhetnek?”

„Az ember nem csupán képtelen Isten ismeretére, nem is akarja Istent megtalálni, hiszen az akarata is megromlott a bűneset miatt.”

„Luther teológiájában megfigyelhető, hogy szeretné, ha a mennyei és a földi királyság élesen elkülönülne az élet minden területén.”

„Az arrogáns értelem fő problémája, hogy úgy gondolja, mindent jobban tud, mint Isten, még szellemi kérdésekben is, ezért nem fogadja el az Igét, mely Isten kinyilatkoztatása.”

„Nem meglepő Luther következtetése, hogy az arrogáns értelemre való hagyatkozás szükségszerűen bálványimádáshoz vezet.”

Tok Bence

JÉZUS VISSZAJÖVETELE

Gondolatok Dániel 9,24–27 alapján, 1. rész

A Jézus visszajöveteléről szóló háromrészes sorozat első témájaként a Dán 9,24–27-et fogom megvizsgálni, mivel a fontosságához képest ez egy meglehetősen elhanyagolt prófécia. A bibliai hivatkozások alapszövegéül a revideált Károlit (Veritas, 2011) használom. Ahol a héber/ógörög szöveghűséghez ragaszkodva eltérek a hivatalos fordítástól, ott ezt dőlt szedéssel jelzem.

„Hetven hét van kiszabva népedre és szent városodra, hogy megszűnjön a törvényszegés, és véget érjen a bűn, eltöröltessék az álnokság, és eljöjjön az örökkévaló igazságosság, lepecsételjék a prófétálást és a látomást, és felkenjék a szentek szentjét. Tudd meg azért, és gondold meg: a Jeruzsálem újraépítése felől való szózat keletkezésétől a Messiás-fejedelemig hét hét és hatvankét hét van; újra megépítik az utcákat és a kerítéseket, mégpedig viszontagságos időkben. A hatvankét hét elmúltával pedig kiirtják a Messiást, és senkije sem lesz. A várost és a szent helyet pedig elpusztítja a következő fejedelem népe. Vége lesz mintegy áradat által, és eldöntött tény, hogy pusztán áll a háború végéig. És egy héten át sokakkal megerősíti a szövetséget, de a hét felénél véget vet a véresáldozatnak és az ételáldozatnak, és utálatosságok szárnyán jön pusztítva, míg rá nem szakad a pusztítóra az elvégeztetett pusztulás.” (Dán 9,24–27)

Dániel a Krisztus előtti 6. század, még konkrétabban a zsidók babiloni fogságának prófétája. Szolgálata a babiloni Nebukadneccartól kezdve egészen a perzsa Círus uralkodásáig tart. Dániel Jeremiást olvasva (Jer 25,11) megértette, hogy a babiloni fogságnak hetven évig kell tartania (Dán 9,1–3). Ennek következtében bűnbánó imádságba kezdett (Dán 9,4–23), amire válaszként érkezett a hetven hétről szóló kinyilatkoztatás (Dán 9,24–27).

„Hetven hét van kiszabva népedre és szent városodra...” (Dán 9,24a)

Ebben a kijelentésben Isten Gábriel angyalon keresztül a jeremiási 70 év alapján előrevetítette a zsidó nép teljes jövőjét: a héber שְׁבוּעַ kifejezés „hetes időszak”-ot jelent, ami a kontextus alapján egyértelműen hétéves periódusokra, azaz heptádévekre utal. A prófécia szerint 70 x 7, azaz 490 év

„...van kiszabva népedre és szent városodra, hogy megszűnjön a törvényszegés, és véget érjen a bűn, eltöröltessék az álnokság, és eljöjjön az örökkévaló igazságosság, lepecsételjék a prófétálást és a látomást, és felkenjék a szentek szentjét.” (Dán 9,24)

Ezt a 490 évet három részre osztja a kijelentés:

1. 7 x 7, azaz 49 év:
„...újra megépítik az utcákat és a kerítéseket, mégpedig viszontagságos időkben.” (Dán 9,25)

2. 62 x 7, azaz 434 év:
„...elmúltával pedig kiirtják a Messiást, és senkije sem lesz. A várost és a szent helyet pedig elpusztítja a következő fejedelem népe. Vége lesz mintegy áradat által, és eldöntött tény, hogy pusztán áll a háború végéig.” (Dán 9,26)

3. 1 x 7, azaz 7 év:
„...sokakkal megerősíti a szövetséget, de a hét felénél véget vet a véresáldozatnak és az ételáldozatnak, és utálatosságok szárnyán jön pusztítva, míg rá nem szakad a pusztítóra az elvégeztetett pusztulás.” (Dán 9,27)

A következőkben azt kell megvizsgálnunk, hogy mikortól kell számolnunk a 490 évet. A válasz a 25. versben van:

„...a Jeruzsálem újraépítése felől való szózat keletkezésétől...”

A Jeruzsálem újjáépítésére vonatkozó rendeletet a perzsa Artahsasztá (más néven Artaxerxész) adta ki:

„Artahsasztá, a királyok királya Ezsdrás papnak, aki a menny Istenének törvényében igen jártas írástudó. Engedélyt adok arra, hogy ha valaki országomban önként Jeruzsálembe akar menni Izrael népe, papjai és a léviták közül, az elmehet veled. Mivel téged a király és hét tanácsosa küld ki, nézz utána Júdának és Jeruzsálemnek Istened törvénye szerint, amely a kezedben van, és vidd el azt az ezüstöt és aranyat, amelyet a király és tanácsosai önkéntesen ajándékoznak Izrael Istenének, akinek hajléka Jeruzsálemben van; valamint mindazt az ezüstöt és aranyat, melyet Babilónia tartományaiban kapsz, a nép és a papok önkéntes ajándékával együtt, amelyet önkéntesen ajándékoznak Istenük házának, amely Jeruzsálemben van. Ezért végy gondosan e pénzen bikákat, kosokat és bárányokat és hozzájuk való étel- és italáldozatokat, és áldozd fel azokat Istenetek házának oltárán, amely Jeruzsálemben van. A megmaradt ezüsttel és arannyal pedig te és testvéreid azt cselekedjétek, Istenetek akarata szerint, amit jónak láttok.” (Ezsd 7,12–18)

A rendelet keletkezési idejével kapcsolatban ezt tudhatjuk: „Izrael fiai közül is többen eljöttek Jeruzsálembe: papok, léviták, énekesek, kapuőrök és a léviták szolgái, Artahsasztá király uralkodásának hetedik esztendejében. Ezsdrás az ötödik hónapban, a király uralkodásának hetedik esztendejében érkezett meg velük Jeruzsálembe. Ugyanis az első hónap első napján határozta el, hogy eljön Babilóniából, és az ötödik hó első napján érkezett Jeruzsálembe Istenének rajta nyugvó jóakaratából.” (Ezsd 7,7–9) Artahsasztá Kr. e. 464-től uralkodott, tehát uralkodásának hetedik éve Kr. e. 457-re esik. Így a 490 (70 x 7) évet Kr. e. 457-től kell számolnunk. Tehát Kr. e. 457 után 49 (7 x 7) évvel, azaz Kr. e. 408-ra

„...újra megépítik az utcákat és a kerítéseket, mégpedig viszontagságos időkben.” (Dán 9,25)

Csia Lajos is erre jut:

„Az első 7 évhét alatt Jeruzsálem utcáit és tereit, vagyis a várost építik fel. Ez a külön kiemelt dátum Nehémiás építkezéseire mutat rá, s azok befejezését a 408. évben állapítja meg.”1

Ha a Kr. e. 408-hoz hozzáadunk 434 (62 x 7) évet, megkapjuk a Kr. u. 26-ot, „vagy Kr. u. 27-et, mivel egy évet nyerünk, amikor Kr. e. 1 után Kr. u. 1-re ugrunk”.2

„A hatvankét hét elmúltával pedig kiirtják a Messiást...” (Dán 9,26a)

Jézus pontosan Kr. u. 26-ban merítkezett be, ezzel előrevetítve halálát és feltámadását (Róm 6,3–4), és megkezdve nyilvános szolgálatát. Figyeljük meg, hogy a dánieli prófécia alapján a hatvankét heptádév után ölik meg a Messiást, nem pedig közvetlenül a hatvankettedik heptádév végén. Gleason Leonard Archer ezt írja:

„Emiatt a 483. évet még nem kell a keresztre feszítés hajszálpontos időpontjának tekintenünk; ez csak azt jelenti, hogy a Messiást a megjelenése után meg fogják ölni.”[3]

A Messiással kapcsolatban még azt is olvassuk Dánielnél, hogy „senkije sem lesz” (Dán 9,26b). Ez összecseng Jézus szavaival a kereszten: „Kilenc óra tájban Jézus hangosan így kiáltott fel: »Elói, elói, lámá sabaktáni!« Azaz: »Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engemet?«” (Mt 27,46) Ebben áll a kereszt botránya: Jézust, akiről a bemerítkezésekor azt mondta az Atya, hogy „Ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm” (Mt 3,17), még az Atya is elhagyta a kereszten.

„Mert azt, aki bűnt nem ismert, bűnné tette értünk, hogy mi Isten igazságossága legyünk őbenne.” (2Kor 5,21)

Ez a mi bűnbocsánatunk és örök örömünk alapja.

„A várost és a szent helyet pedig elpusztítja a következő fejedelem népe. Vége lesz mintegy áradat által...” (Dán 9,26c)

Ez Kr. u. 70-ben következett be, amikor a rómaiak Titus vezetésével felégették Jeruzsálemet a templommal együtt. Erre a tűzre utal a héber שֶׁטֶף – „áradat” kifejezés.

„...eldöntött tény, hogy pusztán áll a háború végéig.” (Dán 9,26d)

Milyen háborúról beszél itt Dániel? A választ Pálnál találjuk, aki így ír a zsidóságról:

„Az evangéliumra nézve ugyan ellenségek tiértetek, de a kiválasztásra nézve szeretettek az ősatyákért.” (Róm 11,28)

1. „Az evangéliumra nézve ugyan ellenségek tiértetek...” (Róm 11,28a)

A zsidóság legnagyobb része nem fogadta és ma sem fogadja el, hogy Jézus a megígért Messiás. Ezzel tulajdonképpen nyilvánvalóvá vált, hogy nem az ószövetségi kijelentésben gyökerezik a hitük:

„Mert Isten valamennyi ígérete őbenne igen, és őbenne ámen az Isten dicsőségére miáltalunk.” (2Kor 1,20)

Az „őbenne” Jézusra utal.

„Kérdezem tehát: Nem azért botlottak-e meg, hogy elessenek? Semmiképpen! Hanem az ő elesésük által lett az üdvösség a pogányoké, hogy féltékenykedjenek.” (Róm 11,11)

Tehát az „ellenségek tiértetek” a pogányok üdvösségére utal.

2. „...a kiválasztásra nézve szeretettek az ősatyákért.” (Róm 11,28b)

„Szövetséget kötök veled és a te utódaiddal, örök szövetséget minden nemzedékükkel, hogy Istened legyek neked és utódaidnak. Neked és utódaidnak adom bujdosásod földjét, Kánaán egész földjét örök birtokul; és Istenük leszek.” (1Móz 17,7–8)

Tehát Isten az Ábrahámmal kötött örök szövetség értelmében a zsidóságból nemzedékről nemzedékre meghagy magának egy hívő maradékot.

„Mert Isten ajándékai és az ő elhívása megbánhatatlanok.” (Róm 11,29)

Azonban ez a maradék csak a kisebbség, hiszen a zsidóság nagy része a mai napig az evangélium ellensége a hitetlenségéből fakadóan. A dánieli prófécia alapján azonban azt is látjuk, hogy ez a „háború” nem tart örökké:

„...eldöntött tény, hogy pusztán áll a háború végéig.” (Dán 9,26d)

Jeruzsálem városa azóta már újjáépült, azonban a templom már több mint 1950 éve „pusztán áll”. Mindezek alapján azt kell látnunk, hogy a Dán 9,26 egy az egyben a 69. és a 70. heptádév között zajlik:

„A hatvankét hét elmúltával pedig kiirtják a Messiást, és senkije sem lesz. A várost és a szent helyet pedig elpusztítja a következő fejedelem népe. Vége lesz mintegy áradat által, és eldöntött tény, hogy pusztán áll a háború végéig.”

Ez tökéletes összhangban áll Pál apostol szavaival:

„Mert nem akarom, testvéreim, hogy magatokat bölcsnek tartva ne tudjátok meg ezt a titkot, hogy Izrael megkeményedése csak részleges, ameddig a pogányok teljes számban be nem jutnak.” (Róm 11,25)

Tehát Isten úgy döntött, hogy a választottak egy csoportjának üdvössége meg fogja előzni a zsidóság ellenségeskedésének végét, azaz a 70. heptádév kezdetét.

„És egy héten át sokakkal megerősíti a szövetséget, de a hét felénél véget vet a véresáldozatnak és az ételáldozatnak, és utálatosságok szárnyán jön pusztítva, míg rá nem szakad a pusztítóra az elvégeztetett pusztulás.” (Dán 9,27)

A legszembetűnőbb a vers vizsgálata kapcsán, hogy a mondatban nem szerepel alany. Az előző vers alapján azonban tudhatjuk, hogy a 27. vers alanya is „a következő fejedelem népe”, azaz a Római Birodalom. Viszont a Római Birodalom alatt, annak bukása után, sőt még azóta sem szűnt meg a törvényszegés, nem ért véget a bűn, nem töröltetett el az álnokság, nem jött el az örökkévaló igazságosság, nem pecsételték le a prófétálást és a látomást, és nem is kenték fel a szentek szentjét, azaz végérvényesen nem teljesedett be a prófécia. Akkor mire utalhat Dániel? Egy olyan „következő fejedelem népére”, aminek előképe a Római Birodalom. Ez a nép fog majd szövetséget kötni a zsidósággal a 70. heptádévben, ami a 7 év felénél felbomlik majd. Robert Duncan Culver a Dán 12,1–7.11–12 és a Jel 11,2–3; 12,6.14; 13,5–7 alapján ezt írja:

„Ha ezeket az igeverseket valaki egyszer figyelmesen, folyamatosan végigolvassa, könnyen zavarba jöhet, ha eddig azt gondolta, hogy a hét év – ami a bibliai jövendölő próféciákra jellemző – furcsa dolog, ami csak a szektás megszállottakat érdekelheti.”[4]

A 26. és 27. vers közti időbeli szakadékot az is erősíti, hogy amíg a 26. versben lerombolják a templomot, addig a 27. vers szerint már állnia kell, hiszen az áldozatbemutatáshoz szükség van a templomra. Ezzel is összhangban vannak Pál szavai:

„Testvéreim, kérünk titeket a mi Urunk Jézus Krisztus eljövetelére és a hozzá való gyülekezésünkre nézve, hogy ne rendüljetek meg egyhamar meggyőződésetekben, és ne rémítsen meg titeket semmilyen szellem, beszéd vagy nekünk tulajdonított levél, mintha már itt volna az Úr napja. Nehogy valaki valamiképpen félrevezessen titeket, mert nem jön el az addig, amíg be nem következik előbb a szakadás, és megjelenik a törvénytipró, a kárhozat fia, aki ellene veti és fölébe emeli magát mindennek, amit istennek vagy imádat tárgyának tartanak, annyira, hogy maga ül be Isten templomába, isten gyanánt mutogatva magát.” (2Thessz 2,1–4)

Mivel ennek a levélnek Pál a szerzője, aki még a templom Kr. u. 70-es lerombolása előtt mártírhalált halt, egyértelmű, hogy az „Isten temploma” alatt a jeruzsálemi templomra gondolt. Mivel pedig a καθίζω ige szó szerinti leülést jelent, világos, hogy Jézus visszajövetele előtt az Antikrisztus ténylegesen be fog ülni a jeruzsálemi templomba. Minden bizonnyal ezzel fog beteljesedni Dániel próféciájának azon része, hogy

„a hét felénél véget vet a véresáldozatnak és az ételáldozatnak” (Dán 9,27).

Véget vet az áldozatbemutatásnak, és

„fölébe emeli magát mindennek, amit istennek vagy imádat tárgyának tartanak” (2Thessz 2,4).

Összegezve tehát Krisztus helyett saját magát fogja imádtatni. Az Anti-krisztus elnevezés is erre utal: Krisztus helyett. Az utolsó kérdés a Dán 9,27 kapcsán az, hogy vajon áldozhatnak-e majd Jézus-hívő zsidók a templom felépülése után. Ahhoz, hogy ebben a kérdésben tisztán lássunk, meg kell vizsgálnunk, hogy a Jézus halála és feltámadása, valamint a templom lerombolása közti 40 évben hogyan viszonyultak ehhez a kérdéshez. Erre a Zsidókhoz írt levélben találjuk a választ:

1. „Miután ezeket így elrendezték, a sátor első részébe mindig bejárnak a papok az istentisztelet elvégzésére, a másodikba azonban évente egyszer egyedül a főpap, azzal a vérrel, amelyet magáért és a nép bűneiért áldoz.” (Zsid 9,6–7)

Mivel a dőlttel szedett igék folyamatos jelen időben szerepelnek a görög szövegben, biztosak lehetünk benne, hogy a levél keletkezési ideje alatt még folyt a templomi áldozatbemutatás, amit a szerző nem minősít negatívan. Ezzel összhangban van az ApCsel 21,26 beszámolója is:

„Akkor Pál maga mellé vette azokat a férfiakat, és másnap velük együtt elvégezte a tisztulási szertartást, bement a templomba, és bejelentette, hogy mikor telnek le a tisztulás napjai, addig pedig mindegyikükért bemutatják az áldozatot.”

Itt Pál názírfogadalmat tett, aminek része az áldozatbemutatás is (4Móz 6,1–21), amitől egyáltalán nem rettent vissza az apostol.

2. „Mert lehetetlen, hogy a bikák és bakok vére eltörölje a bűnöket.” (Zsid 10,4)

Ez egy örök érvényű kijelentés, ami a Krisztus előtti és a Krisztus utáni időkre is egyformán vonatkozik. Tehát egyetlen állatáldozat sem képes eltörölni egyetlen emberi bűnt sem, mivel az emberi bűn Isten igazságossága miatt emberáldozatot követel:

„Mert Isten őt rendelte engesztelő fedélnek az ő vérében való hit által, hogy megmutassa igazságosságát, mivel a korábban elkövetett bűnöket elnézte.” (Róm 3,25)

Ebből látszik, hogy az ószövetségi hívők is kizárólag Jézus áldozatára nézve kaphattak bűnbocsánatot. De akkor mi értelme az állatáldozatoknak?

„Mivel a törvényben csak az eljövendő jó árnyéka van meg, nem maga a dolgok valós képe, ezért azokkal az áldozatokkal, amelyeket évről évre szüntelenül bemutatnak, sohasem képesek tökéletességre juttatni az odajárulókat.” (Zsid 10,1)

Ez alapján az állatáldozatok (is) Jézusra mutató ószövetségi előképek, amiken keresztül a Krisztus előtti hívő szembesülhetett a bűn súlyosságával és Isten bűnbocsátó szeretetével.

3. „Ahol pedig bűnbocsánat van, ott nincs többé bűnért való áldozat.” (Zsid 10,18)

Ezt a verset legtöbbször úgy szokták értelmezni, hogy Jézus halála és feltámadása után nem történhet többé állatáldozat-bemutatás a bűnök eltörlésére. Az eddigiek alapján azonban teljesen világos, hogy a Krisztus előtti időkben is képtelenség volt az állatáldozaton keresztül bűnbocsánatot szerezni! Tehát a levél írója nem azt állítja, hogy többé nem történhet állatáldozás, hanem azt, hogy Krisztus előtt és Krisztus óta sincs semminek és senkinek ereje eltörölni emberi bűnöket az ő áldozatán kívül. Jézus áldozata pedig megismételhetetlen,

„Mert egyetlen áldozatával örökre tökéletessé tette a megszentelteket” (Zsid 10,14).

„...és utálatosságok szárnyán jön pusztítva, míg rá nem szakad a pusztítóra az elvégeztetett pusztulás.” (Dán 9,27)

Ezek szerint a 70. heptádév végén a pusztító pusztulásával,

„akit az Úr Jézus megöl szájának leheletével és megsemmisít megjelenésének dicsőségével” (2Thessz 2,8),

megszűnik a törvényszegés, és véget ér a bűn, eltöröltetik az álnokság, és eljön az örökkévaló igazságosság, lepecsételik a prófétálást és a látomást, és felkenik a szentek szentjét. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy akkor majd pontosan tudhatjuk, hogy mikor jön vissza Jézus:

„Legyetek éberek azért, mert sem a napot, sem az órát nem tudjátok!” (Mt 25,13)

1. Csia Lajos: Dániel könyvének magyarázata (Új Berea, 2007), 149. oldal.

2. Gleason L. Archer: Az ószövetségi bevezetés vizsgálata (KIA, 2012), 447. oldal.

3. Uo.

4. Robert Duncan Culver: Bibliai, történeti és rendszeres keresztyén teológia (3) (KIA, 2014), 578. oldal.

„Figyeljük meg, hogy a dánieli prófécia alapján a hatvankét heptádév után ölik meg a Messiást, nem pedig közvetlenül a hatvankettedik heptádév végén.”

„A zsidóság legnagyobb része nem fogadta és ma sem fogadja el, hogy Jézus a megígért Messiás.”

„Isten úgy döntött, hogy a választottak egy csoportjának üdvössége meg fogja előzni a zsidóság ellenségeskedésének végét, azaz a 70. heptádév kezdetét.”

„Krisztus előtt és Krisztus óta sincs semminek és senkinek ereje eltörölni emberi bűnöket az ő áldozatán kívül.”

Andrew Wilson

HÚSZ ÚJSZÖVETSÉGI TÉNY A NEMI SZEREPEKKEL KAPCSOLATBAN

A gendervita sokféle területen zajlik jelenleg. Az evangelikál bibliatudósok is intenzíven foglalkoznak a témával, keresve a Biblia válaszait.

A kérdés egyik fontos tényezője, hogy hogyan gondolkodunk a férfi és nő egymáshoz viszonyított szerepéről az Újszövetség alapján. Mára ebben a kérdésben az evangelikál teológiában két fő nézőpont alakult ki. A komplementer nézet képviselői úgy vélik, hogy a férfiaknak és a nőknek különböző szerepük és felelősségük van, így kiegészítik egymást. Az egalitárius nézet hívei úgy gondolják, hogy a férfiaknak és a nőknek egyenlő szerepük és felelősségük van, a nemek közötti különbségektől függetlenül. A nézeteltérés alapja az, hogy a férfi rendelkezik-e elsőbbséggel a nő felett a házasságban és a gyülekezeti szolgálatban.

Ez a rövid cikk, amit most bemutatunk, olyan megállapításokat gyűjt össze, amelyek közösek mindkét nézőpont tudós képviselőinél. Azt is megtalálhatjuk benne, hogy kik ma ezeknek a legfőbb alakjai.[1]

A szerző, Andrew Wilson a King’s Church nevű londoni gyülekezet egyik lelkipásztora, a Christianity Today folyóirat díjnyertes újságírója, tíz teológiai témájú könyv szerzője. Cikkeiben kifejtett nézetei saját meggyőződéséből fakadnak, nem valamilyen felekezet vagy irányzat hivatalos álláspontjai.

Húsz tényt fogok felsorakoztatni a témával kapcsolatban: tizenhetet, ami vitathatatlan, kettőt, ami vitatható, és egyet, ami a legvitatottabb. Ezeket tényeknek nevezni talán egy kicsit provokatív, de úgy éreztem, ha állításoknak hívom őket, az egy kicsit enyhe, ha pedig téziseknek, akkor úgy hangoznék, mintha Luther Márton mondaná.

A vitatható két pont (9. és 12.) nem igazán hívható ténynek, de számomra közel azok, az ellentmondást nem tűrő 20. pont pedig, habár én határozottan igaznak vélem, nem volna elfogadható azon tudósok számára, akiknek az Ige nem egyenlő Isten kinyilatkoztatott szavával.

Azonban amennyire én meg tudom ítélni, a többi tizenhét a jelenleg elérhető legjobb bibliai álláspontot tükrözi, és széles körben elfogadott a vezető egalitárius, egyenlőséget hirdető (Gordon D. Fee, N. T. Wright, I. Howard Marshall, Craig S. Keener, Philip H. Towner, Ben Witherington, Scot McKnight), és a komplementerek, egymás kiegészítését hirdető (Douglas J. Moo, Thomas R. Schreiner, George W. Knight, Craig L. Blomberg, D. A. Carson, William D. Mounce, Andreas Köstenberger) tudósok között.

Íme:

1. A férfi és a nő egyformán Isten képére lett teremtve, Isten által megáldva és uralmat adva a kezébe minden teremtmény felett (1Móz 1,27–28).

2. A férfi és nő egyformán egyesítve lett Krisztussal, örökbe fogadva mint gyermek és Isten ígéreteinek örököse (Gal 3,28).

3. Jézus nőkkel utazott együtt, anyagi támogatást fogadott el tőlük, és megengedte nekik, hogy lábainál üljenek mint tanítványok, fittyet hányva a társadalmi konvenciókra (Lk 8,1–3; 10,38–42).

4. Nők voltak az első szemtanúi a feltámadt Krisztusnak, nélkülük nem lenne evangéliumi kinyilatkoztatás (Mt 28,1–8; Lk 24,1–11; Jn 20,1–2).

5. A tizenkét apostolnak mind férfinak kellett lennie (ApCsel 1,21–22).

6. Az újszövetségi gyülekezetben volt legalább egy nő, aki férfinak magyarázta el Isten igéjét (ApCsel 18,26).

7. Férfiakra és nőkre egyaránt kitöltetett a Szentlélek, felkenve őket, hogy prófétáljanak (ApCsel 2,18).

8. Az újszövetségi gyülekezetben nők is szolgáltak mint diakónusok (Róm 16,1–2; 1Tim 3,11).

9. Az újszövetségi gyülekezetben legalább egy nő nyilvánosan olvasott fel egy apostoli levelet a gyülekezetnek (Róm 16,1–2).

10. Az újszövetségi gyülekezetben legalább egy nő volt apostol, és kiemelkedő volt közöttük (Róm 16,7).

11. Az újszövetségi gyülekezetben nők is prófétáltak a gyülekezeti alkalmakon (1Kor 11,5).

12. Pál nem engedte a nőknek, hogy beszélgessenek egymással, míg mások beszéltek a gyülekezeti alkalmakon, és/vagy hogy kérdésekkel félbeszakítsák férjüket, miközben ők prófétálnak (1Kor 14,33–35).

13. Mikor az újszövetségi gyülekezet összegyűlt, bárki hozhatott dalokat, tanítást, kinyilatkoztatást, szólhatott nyelveken vagy fordíthatta azokat (1Kor 14,26).

14. Az újszövetségi gyülekezetben a férjes asszonyokat arra tanították, hogy engedelmeskedjenek férjüknek (Ef 5,22.24; Kol 3,18; 1Pt 3,1).

15. Az első keresztények gondolatvilágában a kapcsolati alárendeltség nem feltétlenül jelentett egyet a lételméleti alsóbbrendűséggel (1Kor 15,28; Zsid 13,17).

16. Az újszövetségi gyülekezetben a férjeket gyakran úgy jellemzi az Ige, mint a feleség feje, és arra tanítja, hogy úgy szeressék feleségüket, ahogy Krisztus az egyházat (Ef 5,23; 1Kor 11,3).

17. Pál azt mondta Timóteusnak, nem engedi, hogy a nők tanítsanak vagy tekintélyt gyakoroljanak a férfiak felett (1Tim 2,12).

18. Az Újszövetség véneitől az volt az elvárás, hogy hűségesek legyenek feleségükhöz, gyermekeiket engedelmességre neveljék, és jól igazgassák házuk népét, ami arra enged következtetni, hogy ezek a vének férfiak voltak (1Tim 3,1–7; Tit 1,5–9).

19. Egyik lelki ajándék – sem a prófétálás, sem a tanítás, vezetés vagy bármi más – sincs úgy jellemezve az Igében, hogy kizárólagosan nők vagy férfiak kapják (Róm 12,3–8; 1Kor 12,4–13.27–31).

20. A fenti tizenkilenc állítás mindegyike egy olyan belső, következetes és állhatatos látást tükröz, ami a nők és férfiak házasságban és gyülekezetben betöltött szerepére vonatkozik.

Az utolsó kivételével ezek az állítások alapjában véve szövegmagyarázatos ítéletek: döntések arról, amit a szerző értett vagy a szöveg jelentett az eredeti szövegkörnyezetben. Az utolsó inkább egy előfeltételezés az Igéről, és habár azt mondtam, ez a legvitatottabb, mégis minden magát evangéliuminak tartó ezt állítja, mivel ez semmi más, mint egy általános evangéliumi meggyőződés (miszerint az Ige tiszta és állandó) alkalmazása egy konkrét témáról. Úgyhogy valójában az evangéliumot hirdetők nagy többsége egyetért ebben.

A fő ok, amiért ezeket így felsoroltam, az, hogy megmutassam, mekkora egyetértés van és lehet az egalitáriusok és a komplementerek között. Sokan meglepődhetnek például, hogy Gordon Fee és Phil Towner egyetértenek Bill Mounce-szal és Andreas Köstenbergerrel a 17. és 18. pontokban, vagy hogy Tom Schreiner és Doug Moo egyetértenek Scot McKnighttal és Tom Wrighttal a 8. és 10. pontokban.

Eredeti cikk:

https://thinktheology.co.uk/blog/article/twenty-facts-in-the-gender-debate

Fordította: Háriné Boncz Dalma

1. A komplementer irányzat jeles képviselői még John Piper és Wayne Grudem, az egalitáriusnak pedig Ronald W. Pierce és Rebecca Merrill Groothuis. Továbbá léteznek nézőpontok, melyek átmenetet képeznek ezek között is. Egy jó összefoglaló cikk található itt erről: https://www.christianitytoday.com/ct/2018/august-web-only/complementarian-egalitarian-debate-gender-roles-explainer.html (letöltés: 2021. 08. 16.).

KITEKINTŐ

Tóth Sándor

BEVEZETŐ TATAI ISTVÁN CSECSEMŐKERESZTSÉGRŐL ÍRT DOLGOZATÁHOZ

Tatai István református lelkész csecsemőkeresztségről írt dolgozata a Theologiai Szemle 1994/1. számában jelent meg. A vizsgált témának a dolgozat írója szemszögéből való vizsgálata számunkra is fontos lehet, hiszen a legtöbb gyülekezetünk közelében van református közösség. A dolgozat különlegességét az adja, hogy írója egy alapvetően csecsemőkeresztséget gyakorló egyház lelkésze.

Közösségünk a reformáció harmadik ágából eredezteti magát, melyre jellemző volt, hogy nem az ágostoni teológiához, hanem az őskeresztény közösség hitéletéhez, bibliai hitfelfogásához és hitgyakorlásához igyekezett igazítani tanítását és keresztény életét. Ennek kiemelkedő eleme volt, hogy az úrvacsora eredeti, bibliai gyakorlása mellett a hitvalló keresztség, azaz a bemerítés igazságát is helyreállították. Ez okozott megütközést még a másik két reformátori ág vezetőiben is, és generált üldözést a hitvalló bemerítést valló és gyakorló hívőkkel szemben. Ennek oka lehetett a már említett ágostoni teológia mellett a hatalmi viszonyokhoz való alkalmazkodás kényszere és elfogadása. Luther a főúri, feudális világtól kapta a támogatottságot, míg Kálvin a genfi polgárság vezetőitől. Bár mindkét reformátor markáns személyiség volt, nyilván mérlegelniük kellett a körülmények fényében saját helyzetüket és a reformációban érintettekét is.

A bemerítés igazságáról eleink oly mértékben meg voltak győződve, hogy ennek védelmében az életüket is készek voltak feláldozni (pl. az anabaptista teológus Balthasar Hubmayer és felesége, akiket Bécsben 1528-ban végeztek ki a bemerítés melletti kiállásukért). Ezen a ponton fel kell tennünk a kérdést, hogy mi, akik követőikként határozzuk meg magunkat, tulajdonítunk-e hozzájuk hasonlóan ilyen jelentőséget a hitvalló keresztségnek, azaz a bemerítésnek. Értjük-e, hogy a napjainkban szimbólumként meghatározott gyakorlat ennél sokkal többet jelent? Márk evangélista szavait idézzük fel itt:

„Majd ezt mondta nekik: »Menjetek el az egész világba, s hirdessétek minden teremtménynek az örömhírt: hogy aki hisz és bemerítkezik, megmenekül. De azt, aki nem hisz, el fogják kárhoztatni…«” (Mk 16,15–16; Csia-ford., kiemelés a szerzőtől)

Gyakran nyugtatjuk magunkat a kinyilatkoztatott ige második feltételével, azaz „De azt, aki nem hisz, el fogják kárhoztatni”, viszont az első meghatározás az, ami stabil biztosítékot tartalmaz a számunkra: „aki hisz és bemerítkezik, megmenekül.” Vajon az elragadtatáskor nem lesz-e jelentősége annak, hogy hit által betöltöttük-e Isten minden igazságát? Nem hagyhatjuk figyelmen kívül azt, amit a Jordán vizében állva a názáreti Jézus Bemerítő János szabadkozására válaszolt:

„De az erősen ellenállt, és így szólt: »Nekem van arra szükségem, hogy te meríts be engem, és mégis te jössz énhozzám?« Jézus azonban ezt felelte neki: »Hadd történjék ez most így: úgy illik ugyanis hozzánk, hogy minden igazságosságot betöltsünk.« Ekkor János engedett neki.” (Mt 3,14–15; Csia-ford., kiemelés a szerzőtől)

Jézus bemerítése nyilván nem egy az egyben azonos a bűneiből megtért és újjászületett ember bemerítkezésével, hiszen ő bűntelen volt, és esetében az a mi bűneink felvételének szimbolikus cselekedete volt. Erre mutatnak rá János Jézus bemerítkezését követő napon elmondott szavai: „Íme az Istennek Báránya, ki elveszi a világnak vétkeit.” (Jn 1,29; Csia-ford.)

Pál apostol pedig a bemerítés szimbólumának szellemi tartalmát elénk tárva így írt:

„A bemerítkezés ővele együtt eltemetett minket a halálba, hogy amiként a Felkentet a halottak közül az Atya dicsősége feltámasztotta, úgy mi is megújult életben járjunk.” (Róm 6,4; Csia-ford.)

Bátorítsanak bennünket a hit általi engedelmességre és a bemerítés igazsága mellett a Szentlélek általi határozott kiállásra az Atya Isten szavai, aki a Fiú, a názáreti Jézus bemerítkezését követően ekképpen szólalt meg:

„És hang hallatszott a mennyből: »Ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm.«” (Mt 3,17; ÚF)

A fent leírtak végiggondolását segítsék Tatai István református lelkész mélyenszántó és alapos munkát tükröző dolgozatának szavai!

EGYHÁZTÖRTÉNELEM

Bacsó Benjámin

140 ÉVES A SZADAI BAPTISTA GYÜLEKEZET

A Szadai Baptista Gyülekezet létrejöttét 1881-től számítják. Ez első olvasásra igen szűk kört érintene, azonban a magyar baptista misszió történetében kiemelt jelentősége van a Szadai Baptista Gyülekezetnek. Nemcsak azért, mert Udvarnoki Andrást erős szálok fűzték ehhez a közösséghez, hanem mert több jelentős gyülekezet alapítása nyúlik vissza ennek a gyülekezetnek az indulásához.

A baptista misszió indulása Szadán

1880-ban járt Kornya Mihály Szadán.[1] Ebben az időszakban a falu lakossága jórészt a mezőgazdaságban dolgozókból és abból élőkből állt. Egyfajta nyitottság mutatkozott az itt megjelenő „parasztpróféta” üzenete iránt. A szabad ég alatt hirdette az evangéliumot, itt találkozott egy emberrel, aki elvitte Szűcs Istvánhoz, aki örömmel fogadta. Egy másik alkalommal is meghívták Kornya Mihályt, aki egy ház elé kitetetett egy üres széket. A munkából hazafelé érkezők pedig kíváncsiak voltak, hogy miért van ott egy szék, elkezdtek érdeklődni, Kornya pedig beszélt nekik a hitéről. Minderről a Kornya-krónika így tudósít:

„Ekkor még Szadán nem volt senki. Új, ismeretlen dolog a paraszti-baptista igehirdetés. Kornya tehát elmegy Szadára. De nem tudja, hogy hová menjen, ott még nem volt gyülekezet. De mégis ment. Mélyen érezte már és vallotta is küldetését, és mondja is:

– »Nem magamtól szóltam, hanem az Atya, aki küldött engem, ő parancsolta nékem, hogy mit mondjak és mit beszéljek. Tudom, hogy az ő parancsolata örök élet, amiket azért én beszélek, úgy beszélem, amint az Atya mondotta vala nékem.« (Jn 12,49–50)"

Kornya tehát megérkezett Szadára. De hová? Kihez menjen? Ki fogadja be? Hol kopogjon? Hol nyisson be? Pest megyében is kezdenie kell, mint ahogyan kezdte Biharban. Szadán is éppen olyan nehéz, bizonytalan a kezdés. Itt sem ismer senkit Kornya, de érzi, tudja, hogy be kell vinnie az evangéliumot.

Megy az utcán, és megszólítja az embereket. Egyet. Kettőt. De otthagyják. Újra próbálkozik. Egy vele szembejövő embernek így szól:

– Jó napot, kedves barátom, én baptista paraszt vagyok, szeretném itt valahol, valakinél prédikálni az evangéliumot, elmondani az én megtérésem történetét… Mondja meg, hol fogadnának itt be Szadán ebből a célból!

Ez a parókiára küldi, a másik plébániát emleget. Végre egy harmadik így szól:

– Itt Szadán van egy bolond, aki várja a tüzes szekéren való elmenetelt.

Kornya tudomásul veszi és keresi, hogy ki volna az. Így megtudja, hogy tényleg van itt valami vallási őrjöngő, akit Szűcs Jánosnak hívnak, és Kornya ebben már biztató jelt talált, mert tudta, hogy

»Isten a világ bolondjait választotta ki magának, hogy megszégyenítse a bölcseket« (1Kor 1,27).

Kornya nyomban utánajárt ennek a „bolond” Szűcs Jánosnak, és az tényleg be is fogadta Kornya Mihályt és társát, Lisztes Mihályt. Így Szadán ennél tartott Kornya Mihály először baptista istentiszteletet. Innen hívta Kornyát másnapon egy Seres Sámuel. Ebben az első csoportban voltak: Puskás Mihály, Szűcs István, idős Seres Sámuel, Hegyi Szabó István, Diák Károly és feleségeik.

Kornya ezen úttörő munkája nyomán kelt föl a baptista hitélet és lettek baptisták: Somogyi Erzsébet (Udvarnoki Andrásné) és Udvarnoki Mária (Szikora Pálné). Ide tartozik még Beke István és felesége, akik Szőkepusztáról költöztek Szadára, és Meyer Henrik által Budapesten a Wesselényi utcában merítkeztek be. Ez a Beke István is ahhoz a csoporthoz tartozott, akiknél az úttörő munkát Kornya Mihály kezdte. Ennél a Beke Istvánnál foglalkozott fiatal legény korában paraszti munkán ifj. Udvarnoki András. Ezt az ifjú Udvarnoki Andrást küldte Meyer Henrik kiképzésre 1899-ben Hamburgba a misszióiskolába. A jelenlegi szadai baptista prédikátort, Juhász Jánost (szül. 1884. febr. 5.) már 1906. nov. 26-án ez a Hamburgban járt Udvarnoki András merítette be Budapesten a Nap utcai gyülekezetben.[2]

Kirner A. Bertalan sokszor megfordult Szadán. Feltehetően egy ilyen látogatása során beszélgethetett Szikora Pál presbiterrel. Szikora Pál 1861-ben született Virágperegen, 1888-ban merítkezett be Meyer Henrik által. Házasság kapcsán került Szadára 1889-ben. Rövid idő elteltével vénné avatták. Megbízható embervolt, ezért feltételezhetjük, hogy amit Kirner A. Bertalannak elmondott, hiteles és megállja a helyét.[3]

Ennek az úttörő munkának lett az eredménye, hogy Puskás Mihály és N. Szűcs Istvánné született Seres Lídia bemerítkezett. Őket Meyer Henrik merítette be 1881. szeptember 8-án Budapesten a Duna vizében.[4] Ezt a napot tartják hagyományosan a gyülekezet születésnapjának, vagyis innentől kezdve számítják a gyülekezet létrejöttét.

Szappanos Sándor szadai református lelkész – ugyancsak hitelesnek tűnő – feljegyzései szerint Kornya Mihály 1879. december 25-én, karácsonykor járt először Szadán Pólya Szűcs János házában. Szappanos Sándor egy másik változatát írja le Kornya Mihály Szadára kerülésének:

„1879. évben kezdték először megzavarni egyházunk nyugalmát a nazarénusok, akik magukat ekkor baptistáknak nevezték. Kornya Mihály nagyszalontai vallásos rajongó jött e célból először ide karácsony első napjára. Okot az idejövetelére Pólya Szűcs János, közönségesen eszelősnek tartott ember szolgáltatott. Ez egy ízben Gödöllőn lévén, szokása szerint mindent megfigyelt, látta, hogy egy asszony a Besnyőre menő búcsúsoktól elmaradt, egy idegen gubás emberrel hosszasan beszélget, megkérdé később a beszélgetés tárgyát, s megtudta, hogy a gubás ember azt beszélte, hogy van Pesten egy új vallás a Dohány utcában, ki arra tér, 100 forintot kap. Kapva-kapott az alkalmon, bement Pestre jelentkezni, hogy majd 60 forintért vesz egy lovat, 40 forintot pedig fizet az ügyvédnek, testvére elleni perében. A nazarénusok szívesen fogadták, pénzt nem adtak neki, de ígérték, hogy legközelebb kijönnek Szadára, s az ő házánál ismertetik meg az új vallást. Ki is jött házához Kornya Mihály 1879. év december 25-én…”[5]

Elmondható tehát, hogy 1879–80 fordulóján járt Szadán Kornya Mihály. Miért van, hogy másképpen emlékeznek ennek dátumára? Miért Szűcs Istvánt jelöli meg az egyik baptista levéltári forrás, és miért nem Szűcs Jánost? Erre a kérdésre választ ad a szintén a református lelkész által megörökített feljegyzés:

„Beszédét igen sokan hallgatták. De kiismerve ez is Pólya Szűcs Jánost, többször nem ment hozzá, hanem testvéréhez, Nagy Szűcs Istvánhoz. 1880. év folyamán négy-öt ízben lehetett nála. Mindenkor sok hallgatója volt. Ez évben már több nazarénusok is jártak községünkbe, neveiket nem tudom. Nagy Szűcs István és a falu végén, a Malomvégben lakó Puskás Mihály házaikhoz hol egyik, hol másik elvetődött.”[6]

Más településekhez hasonlóan itt sem örültek a baptista misszió indulásának. Ennek oka, hogy akik a baptista misszióhoz csatlakoztak, valamely más felekezet tagjai voltak, csak ott esetlegesen ez a tagság formális volt, vagy inkább megjelent egy belső vágy a személyesebb és egy másfajta hitéletre. Ezért van az, hogy Szadán hittagadóknak, rajongóknak, nazarénusoknak nevezték azokat, akik hitüket megvallva bemerítkeztek:

„1881. évben eltántorították Puskás Mihályt és Nagy Szűcs István feleségét, kit Újpesten a Dunába be is merítettek… Ezek ketten valának az első hittagadók, kikhez időszakonként járt Kornya Mihály nagyszalontai, Lisztes Mihály berettyóújfalui, Lajos János dömsödi hitehagyott rajongók…”[7]

A baptistákat többször sorolták a szekták közé ebben az időszakban is, és nem tudták a nazarénusoktól megkülönböztetni őket, ahogy a fentebbi idézet is mutatja. A gyülekezet későbbi lelkipásztora így emlékszik vissza ezekre az eseményekre:

„Elsőnek Puskás Mihály lett a községben az Úr Jézus hű követője és bizonyságtevője. A tűz nem aludt el. A község köztiszteletben álló emberei felfigyeltek és érdeklődni kezdtek, összejöveteleket tartottak és a munkát folytatták A többszöri látogatás által erősödve növekedtek és szaporodtak… megszervezték a rendszeres összejövetelt. Mindjárt nekifogtak a rendszeres munkához, imaórákat és istentiszteleteket tartottak a saját lakásaikon. Az összejövetelek látogatottak voltak vasárnaponként és hétköznap esténként. Először Puskás Mihály házánál, később Szűcs István hajlékában és Seres Sámuel házánál. A bemerítkezések Pesten történtek. Nem tetszett ez az akkori ref. lelkésznek, és egyenként hívatta a családok tagjait, le akarta beszélni őket szándékukról, de hiába. Elküldte elöljáróit, nézzék meg, hogy mit csinálnak, mivel foglalkoznak. A küldöttek egypárszori megjelenésük után lemondtak küldetésükről azzal az érveléssel, ha még tovább folytatják, ők is ott maradnak. Ebben az időben történt, hogy Kornya testvér Szadán járt. Amikor elvégezte hivatását, a testvérek tanácsolták, hogy éjszaka ne menjen el, mert csendőrök lesik a falu végén. Ő azt felelte, nem baj, azért ő elmegy. El is ment, de amint a faluból kiért, találkozott is a csendőrökkel, és kérdezte tőlük: »Nem láttak erre egy idegen embert? Mert én is azt keresem, és elmegyek előbbre, és ha találkoznék vele, majd kiáltok.« Ezzel elbocsátották őt a csendőrök. Ezt maga Kornya testvér beszélte el később.”[8]

Rendkívül érdekes, hogy az első bemerítkező, Puskás Mihály 1825-ben született, tehát 56 éves, aki nem számít már fiatalembernek, amikor ezt a döntését meghozza. A feljegyzések szerint 1881. szept. 8. és 1883. dec. 25. között, kicsivel több mint 2 év alatt 13 ember merítkezett be és lett a gyülekezet tagja. A bemerítéseket minden esetben Meyer Henrik végezte. Mi lehetett ennek az oka? 1877. nov. 11-én Tóth Mihállyal és Balogh Lajossal együtt Kornya Mihályt is diakónussá avatták, 1881-ben pedig „társvénné”, vagyis ettől kezdve lett volna lehetősége, hogy a bemerítkezéseket maga vezesse. Úgy tűnik azonban, hogy valamiféle megegyezés lehetett Kornya és Meyer között ebben a kérdésben. Udvarnoki András előtt ugyanis csak Meyer Henrik merítette be a gyülekezethez csatlakozni kívánókat. A megegyezés alapja lehetett, hogy Budapest környéke elsősorban Meyer fennhatóságához tartozott, még akkor is, ha Kornya Mihály az úttörő, így válik érthetővé, hogy Meyer meghívásra kezd Pest megyében missziót. Ez a megállapodás 1893-ban a Nagyváradon tartott missziós konferencián lett hivatalos aztán.

Az első 13 bemerítés a következő:

- 1881. szeptember 8-án:

- Puskás Mihály (szül.: 1825)

- N. Szűcs Istvánné sz. Seres Lídia (sz.: 1838)

- 1882. augusztus 6-án:

- Hajdu János (sz.: 1848)

- N. Szűcs Erzsébet sz. Kalán Jánosné

- N. Szűcs Zsuzsanna sz. Seres Sámuelné (sz.: 1865)

- 1883. február 15-én:

- Puskás János

- Seres Sámuel (sz.: 1834)

- Szabó Sándor

- N. Szűcs István

- Deák Károly (sz.: 1850)

- Udvarnoki István

- Udvarnoki András (sz.: 1865)[9]

- 1883. december 25.

- Szikora Pálné (Udvarnoki Margit)

Az első időszak nehézségei

A Szadán induló baptista misszió a meg nem értéssel nézett szembe. Az első bemerítkezők hamar a gúny tárgyává váltak.

„Megtérésük után bőven kijutott testvéreinknek a gúnyból és a rágalomból. Éppen Szűcs János – aki első ízben helyet adott az igehirdetésnek – volt az első a hívők kigúnyolásában. Önmagáról azt szokta mondani, hogy ő nem hal meg, hanem mint Illés próféta, élve fog elragadtatni. Időskoráig nem szűnt meg a hívőket gúnyolni. Puskás Mihály testvérünkről azt szokta mondani, hogy „kivált-bevált baptista… Puskás Mihályt nemsokára felesége, sz. Tóth Mária és két gyermeke, János és Lídia követték Krisztus útján. Lídia Gróf András baptista fiatalemberhez ment férjhez. A fiatalok a férj családjával éltek együtt. A család többi tagja nem volt baptista. A fiatal hívő asszony nem ette meg a húst, amit a család tagjai vasárnap vásároltak. Az Úr napjának megszentelését ennyire komolyan vette. Egyik napon a férje azt mondta:– Anyám, szombaton hozzon húst, mert látja, hogy a feleségem nem hajlandó enni a vasárnapi vásárlásból.Alig telt el néhány év, a Gróf család tagjai is megtértek…”[10]

Udvarnoki András, az egyik első fiatal bemerítkező önéletrajzában így vallott arról, hogy miért is csatlakozott a baptista közösséghez:

„Az átlagkereszténységnél egyebet nem ismertem. Lelkem azonban vágyott valami előttem ismeretlen dolog után. Úgy éreztem, mintha otthon is idegenben volnék; vágytam valahová, valami után. Ezt a vágyat akkor értettem meg, mikor községünkben megjelent egy baptista evangélista, akinek beszédjére felébredtem, és mondottam anyámnak, hogy ez az, amit követnünk kellene mindnyájunknak. Ekkor még csak 14 éves lehettem, de rá egypár évre megalakult a gyülekezet, melynek én is csakhamar tagjává lettem. Az istentiszteletet, Bibliát és a tapasztaltabb hívő bácsikat nagyon szerettem. A körülmények és az Úrról való bizonyságtevés vágya úgy hozták magukkal, hogy hamar megkezdtem az evangélium hirdetését. Ellátogattam a szomszéd községbe, ahol nagyon szívesen hallgattak az emberek, különös tekintettel arra, hogy fiatal ifjú voltam.”[11]

Udvarnoki András félárvaként nőtt fel, édesapját hamar elveszítette, talán ezért is volt különösen fogékony az emberek szükségei iránt, és tudta eredményesen hirdetni az evangéliumot. Beszámolójából az is kiderül, hogy nem Kornya Mihály volt az első baptista missziómunkás, aki Szadára látogatott, hanem 1878 körül Solti Dániel, aki mint kolpoltőr (bibliaárus) jelent meg.[12]

Az induló baptista misszióban kezdetben azokat az énekeket használták, amelyek a református egyházban voltak szokásban.[13]

A „gyülekezés” helye

A nehézségek ellenére a gyülekezet folyamatosan növekedett. Mint az ország többi részén, Szadán is kezdetben az első összejöveteli helyek az érdeklődők házainál voltak. Az induló gyülekezet N. Szűcs István lakásán talált otthonra. A gyülekezet szorgos munkája és példaadó élete nyomán egyre növekedett a látogatók száma. A látogatók közül többen megtérésre jutottak és bemerítés által is kívántak a gyülekezethez csatlakozni. Ennek következtében a gyülekezet növekedett, hamarosan kicsinek bizonyult N. Szűcs Istvánék lakása, ahol kb. 1879–1884 között találkoztak a gyülekezet tagjai. 1884 végére már 27 bemerített tagja lett a gyülekezetnek.

N. Szűcs István lakásáról id. Seres Sámuel (Seres Sámuel későbbi prédikátor[14] édesapja) házába költözött a gyülekezet. A Seres család hét éven keresztül adott otthont a gyülekezetnek, amely tovább fejlődött, köszönhetően annak, hogy szép számmal voltak látogatók, többször meghívták Kornya Mihályt, és nagyobb ünnepek alkalmával Meyer Henrik is meglátogatta a gyülekezetet.[15]

Ebben az időben főként Puskás Mihály és ifj. Seres Sámuel végezték az igehirdetés szolgálatát. Miután Seres Sámuelt Kiskunhalasra hívták meg prédikátornak, aki annak környékén, sőt az ország nagy részében hatalmas munkát végzett, Puskás Mihály veszi át a gyülekezet vezetését, az igehirdetés szolgálata is rá marad, habár egyre nagyobb szerepet kap Udvarnoki András is, aki 24 éves koráig önkéntes igehirdetőként végezte a munkája mellett a rá bízott feladatokat. A baptista misszió növekedése azonban magával hozta, hogy igény keletkezett a magyar nyelvű istentiszteletekre is. Udvarnoki Andrást Meyer Henrik Budapestre hívta, és igyekezett segíteni a felkészülését arra, hogy Hamburgba tudjon menni tanulni, ami 1889-ben meg is történt. Ez a szadai gyülekezetben is visszaesést okozott. Seres Sámuel és Udvarnoki András fontos láncszeme volt a gyülekezet életének. Jól jelzik ezt a visszaeső bemerítkezési számok is. Ez alatt a 4 év alatt 7 új bemerítkezője volt a gyülekezetnek a feljegyzések szerint, amelyekben a bemerítést Meyer Henrik végezte. Viszonyításképpen a gyülekezetben 1889-ig 37-en merítkeztek be. 1889 és 1893 között összesen 7-en. Amikor Udvarnoki András és Balogh Lajos hazatért Hamburgból, Meyer Henrik már egy kész tervvel várta őket. A fiataloknak azonban a magukkal hozott minta alapján más elképzelésük volt, mint amit szerettek volna rájuk „erőltetni”. Szabó András volt az egyik kezdeményezője annak, hogy a tahitótfalui gyülekezet kiálljon amellett, hogy Udvarnoki András Pest megyében maradjon.[16] Udvarnoki András Szadán várta az események kibontakozását, amelynek eredménye Meyer Henrik hajthatatlansága révén az lett, hogy a tahitótfalui gyülekezetnek kiadták a kilépési papírokat, és ennek nyomán elszakadtak a Wesselényi utcai gyülekezettől. Szadán ez nem történt meg, csak 1894-ben. A feljegyzések szerint ugyanis 1894. márc. 26-án van még egy bemerítés, ahol szadai gyülekezetben nyilvántartottak Budapesten Meyer Henrik által bemerítésben részesülnek, de ez után 1894 májusától Udvarnoki András nevét találjuk a bemerítést végzőknél. Ez utal a változásra is. Éppen Szadán 1894. aug. 27-én a Duna–Tisza-közi gyülekezetek tartanak egy közgyűlést, akiket egyébként jórészt Seres Sámuel pásztorol, aki ebben az időben Meyer Henrik mellett beosztott munkatársként dolgozik. Azonban erre a gyűlésre nem hívják meg Meyert. Ekkor mondják ki az itt lévő küldöttek, hogy függetlenek kívánnak lenni a Wesselényi utcai gyülekezettől és Meyer Henriktől.[17] Meyer Henrik októberben Kiskőrösön tart egy konferenciát a körülötte maradó küldöttekkel. Ezek után november 18-án újra Szadán van egy konferencia, amelyen Meyer és Seres keresik a megegyezést, amely végül nem születik meg. Ennek nyomán a kettejük közötti szakadás egyértelművé válik, ezt csak mélyíti, hogy egy körlevélben Meyer visszavonja az avatással járó jogok gyakorlását Seres Sámueltől. A baptista misszió tehát két irányra szakadt. Seres Sámuel elköltözött Kiskunhalasra, és 1895-től Udvarnoki András is Budapestre tette át a központját. A Szadán lévő baptisták minden bizonnyal Udvarnoki Andráshoz tartoztak, hiszen 1894 és 1917 között az ide csatlakozóknál bemerítőként az ő neve szerepel, még akkor is, ha ezek a bemerítések 1906-ig nem Szadán történtek.

Az első imaház és az első avatások

A Seres-lakás egy átmeneti hely volt a gyülekezet számára. Hamarosan imaházépítésbe kezdtek. Seresék mellett vásároltak egy 1650 négyszögöl telken lévő rozoga kis házat a gyülekezet pénzéből, minden támogatás nélkül.[18] Az építési munkálatokban már segített a körzet (a kiskunhalasiak és a kiskőrösiek). A kert végén kőbányát nyitottak. Onnan termelték ki az építéshez szükséges követ. Az épületet részben vályogból, részben téglából építették fel. (Ez az épület még ma is áll a Székely B. u. 28. sz. alatt, a Székely kert közelében.) Az építkezés óriási terhet rótt a szegény sorsú, jórészt zsellérekből álló gyülekezetre, mivel az építés költségeit is teljes mértékig nekik kellett vállalniuk. A vállalkozás jelentőségét az mutatja igazán, hogy ebben az időben nagyjából 40 tagja lehetett a gyülekezetnek. Az építési munkák szervezésében alaposan kivette részét Udvarnoki András is. Az újonnan épített imaház 30 éven át volt a gyülekezet otthona. Ezen a helyen erősödött meg, és tagjainak száma rövidesen elérte a 100 főt.

1900-tól a gyülekezet véneket (presbitereket) és diakónusokat választott tagjai közül. A már említett lelkipásztorok (hitszónoknak, prédikátoroknak is hívták őket) mellett a gyülekezet első diakónusai:[19]

- Hajdu János (szül. 1848, bemerítette Meyer Henrik 1882-ben Budapesten),

- Beke István (sz. 1860, bemerítette Udvarnoki András 1894-ben),

- Gróf András (sz. 1860, bemerítette Udvarnoki András 1894-ben),

- Molnár István (sz. 1865, bemerítette Udvarnoki András 1902-ben Gödöllőn).

Az ócsai hitvallás és az ehhez kapcsolódó szervezeti szabályzat rögzíti a választás menetét, a tisztségeket és a feladatokat is. Az „egyházi szolgák” választása, a „vallásfelekezet tagjaiból… kiválaszt és elrendel”.[20] Vagyis a gyülekezet tagjai közül, választás útján került ki az a személy, akit a gyülekezetben aztán avatásra méltattak. Az avatás menetét a 15. § így rögzíti:

„Az elrendelés (ordinatio) a megtörtént elővizsgálat után… több vén kezének az ordinálandó fejére tevése és érette való ima által – mit rendesen a vének közül egy a gyülekezet előtt fennhangon mond – történik.”

Milyen tisztségre „rendeltek” ki? Volt-e rangkülönbség ezek között? Választ kapunk a 16. §-ban erre is:

„Az egyházi szolgák rangkülönbség nélkül a következők:

- Hitközségi elöljárók

- Hitszónokok (lelkészek)

- Hitközségi vének

- Evangyéliták

- Diakónusok”

A hitközségi vének és a diakónusok között a gyülekezetben betöltött feladatukban jelentős különbség volt. A hitszónok „különös képességgel bírjon a szent beszédek megtartására”, írja a 17. §-ban. Vagyis valóban a legfontosabb feladat az ige hirdetése volt a prédikátor számára. Így válik érthetővé, hogy miért a hitközségi vének voltak a tagok „ápolói, gyámolítói, látogatói, vigasztalói”, míg a diakónus inkább a gyülekezet belső, jórészt anyagi dolgaival foglalkozott.

Puskás Mihály halála után Szikora Pál (született: Virágpereg, 1861, bemerítette Meyer Henrik 1888-ban) lett a szadai gyülekezet vénje és egyben igehirdetője. Gyülekezeti véni tisztségét a Nap utcai gyülekezet kötelékében látta el. Szikora Pál nemcsak Szadán, hanem a környék gyülekezeteiben is végezte a rábízott munkát. A „vénné avatás” pontosan mikor történt, sajnálatosan nem ismert, ugyanakkor a Baptista Levéltárban található Szabadi F. Gusztáv Missziómunkások nyilvántartója című, 1907. évről készült statisztika Szikora Pált gyülekezeti vénként tartja nyilván.[21]

1905-ben megtörtént a Budapesti Baptista Hitközség állami elismerése, amely rendkívül jelentős lépés volt, ugyanakkor tovább mélyítette a szakadékot az „el nem ismertek” Meyer vezette, és az „elismertek” Udvarnoki mögé felsorakozó szárnya között. Ez érintette a szadaiakat is. Hiszen a gyülekezet lelkipásztora, Udvarnoki András volt, aki az 1906-ban létrejövő Baptista Teológiai Szeminárium alapítójaként igen komoly feladatokat vállalt a teológiai oktatásban is. Ha ehhez még hozzávesszük az árvák segítése ügyében tett lépéseit, érthetővé válik, hogy miért lett szükség hamarosan arra, hogy Szadán új lelkipásztor álljon munkába. 1919-ben érkezett meg Lőrik István ebbe a tekintélyes méretű körzetbe.

Gyülekezetalapítások

A szadai gyülekezet ezek után egyfajta központként funkcionált. Ez a gyülekezetben élő missziómunkások lelkesedésének volt köszönhető. Több másik baptista gyülekezet alapításában vett részt, és ilyen módon „anyagyülekezetté” vált. Fóton, Kartalon, Veresegyházon, Tahitótfaluban, Őrszentmiklóson (ma Őrbottyán), Szokolyán, Gödöllőn és Zsidón (ma Vácegres) olyan gyülekezetek jöttek létre, amelyek sok szállal kötődtek a szadai gyülekezet tagjaihoz. Király László ezt így összegzi:

„A szadai gyülekezet gyors fejlődése és megerősödése nem lett gyümölcstelen. A szadai gyülekezetben munkálkodott az Úr, a hívők szívében lobogott a tűz, mely arra késztette őket, hogy továbbadják az evangéliumot, nemcsak Szadán, hanem más falvakban is.”[22]

1. Szadai Baptista Gyülekezet levéltára, kézirat.

2. Kirner A. Bertalan: Kornya Mihály krónikája (Budapest: Fortin L., 1990), 85–87. o.

3. Pálinkás Ibolya: Százhúsz éve Szadán, kézirat, 2001, 11. o.

4. Drenyovszki Pál: A Szadai Baptista Gyülekezet bemerített tagjai, Kézirat, Szadai Baptista Gyülekezet levéltára.

5. A Szadai Református Egyház anyakönyve és jegyzőkönyve.

6. Uo.

7. Uo.

8. Pálinkás Ibolya (2001), 13. o.

9. Gerzsenyi László a róla szóló könyvében 1883. ápr. 22-i keresztelkedést említ.

10. Pálinkás Ibolya (2001), 14–15. o.

11. Gerzsenyi László: Az evangélium kényszerében. Udvarnoki András élete, 1865–1945 (Budapest: Baptista K., 1995), 14. o.

12. Uo.

13. Csopják Attila: Képek a magyarországi baptista misszió történetéből (Budapest: Magyarországi Baptisták Könyvkereskedése, 1928), 16. o.

14. Ebben az időben a baptista gyülekezetekben a lelkipásztorokat vagy lelkésznek vagy prédikátornak nevezték.

15. Pálinkás Ibolya (2001), 17. o.

16. Kovács Géza: „A baptista misszió kibontakozása Magyarországon (1873–1894)” in Krisztusért járva követségben. Tanulmányok a magyar baptista misszió 150 éves történetéből, [1846–1996] (Budapest: Baptista K., 1996), 86–87. o.

17. Uo., 89. o.

18. Pálinkás Ibolya (2001), 18. o.

19. Juhász János adatai, Szadai Baptista Gyülekezet levéltára.

20. Ócsai hitvallás és szervezeti szabályzat, 14. §.

21. Ugyancsak a Baptista Levéltárban található 1910. évi statisztika Kánai Pált említi Szadán missziómunkásként.

22. Király László: A Fóti Baptista Gyülekezet története, kézirat, http://www.fot.baptist.hu/fajl.php?id=13320.

„A baptistákat többször sorolták a szekták közé ebben az időszakban is, és nem tudták a nazarénusoktól megkülönböztetni őket”

„Udvarnoki András félárvaként nőtt fel, édesapját hamar elveszítette, talán ezért is volt különösen fogékony az emberek szükségei iránt, és tudta eredményesen hirdetni az evangéliumot.”

KÖNYVAJÁNLÓ

Vas Lajos

JIM PETERSEN - FALAK NÉLKÜLI GYÜLEKEZET – AJÁNLÓ

Cikkünk szerzője részletesen feldolgozta vázlatpontokba szedve Jim Petersen fenti könyvét. Ezt a jegyzetét eljuttatta szerkesztőségünkhöz. Ebből szeretnénk megosztani olvasóinkkal egy részletet. Reméljük, hogy ezzel kedvet kapnak néhányan, hogy maguk is kezükbe vegyék ezt a könyvet. (A szerk.)

VII. fejezet: Szabadság és sokféleség a Kr. u. I. században

- A nem hívő személyeket az ő szükségleteik alapján kell megközelítenünk olyan módon, ami számukra is jelentőséggel bír.

- Nem a szervezettség, struktúra, számonkérhetőség a fontos a misszióban! Fő feladatod az evangélium hirdetése, a formák kialakítása másodlagos. Az viszont fontos, hogy ne akadályozzák a formák az evangélium terjedését!

- A közösségi élet formáinak illeszkedniük kell ahhoz a kultúrához, amely a megnyerni kívánt emberekre jellemző. Ezek a formák ne legyenek idegenek és feleslegesek a betérőknek! Például egy negyvenperces „imakoncert” vagy egyórányi dicsőítés nem biztos, hogy lázba hozna egy első alkalommal ifjúsági alkalomra érkező érdeklődőt…

- A szabadság előfeltétele annak, hogy az embereket szükségeik szerint szolgáljuk.

- A hagyományokhoz való ragaszkodásunk is rabszolgaságba viheti közösségi életünket. A formaságokhoz, szabályok betartásához való ragaszkodásunk (szoknyák hossza, hajviselet, öltözék stb.) nem oldja meg a problémáinkat. Nem hoznak valódi változást a gyülekezeti életünkbe.

- Az adott barátkozó személlyel a személyes szükségletei és körülményei alapján kell foglalkoznunk. Ez jelenti az adott személy befogadását.

VIII. fejezet: Szabadság és sokféleség

- Mindenki hajlamos arra, hogy saját módszereit és szokásait használja mérceként mások számára. Azt gondoljuk a legjobbnak, ahogyan mi tesszük a dolgunkat.

- Etnocentrikusság: olyan gondolkodásmódot jelent, amely szerint az adott személy saját csoportja és kultúrája – természeténél fogva – felsőbbrendű (értékesebb) más személyek kultúrájánál.

- Valamennyi etnocentrikusságra szükségünk van: hinni kell azt, hogy ahogyan élünk, az érték, amiért érdemes harcolni!

- Az etnocentrikusság hagyományt hoz létre: eszmék/szokások/minták területén. Otthon, kényelmesen érezzük magunkat benne, nem akarunk mozdulni, az eljövendő (és tervezett) események kiszámíthatók, felügyeletünk alatt állnak (tulajdonképpen nem is kell hozzá hit). A személyiségünkre is hat a minket körülvevő kultúra!

- A Krisztusban nyert szabadságunk ellensúlyozhatja az etnocentrikusságunkat.

- Hajlamosak vagyunk összetéveszteni az egységet a beilleszkedéssel. A szabadság a sokféleség védelmezője!

- „A hagyomány a holtak élő hite, a fundamentalizmus az élők halott hite.” (Jaroslav Pelikan)

- A hagyományok olyan megalapozott szokások, amelyeket gyakran nemzedékek óta gyakorolnak és általánosan betartanak. A fundamentalizmus eltúlzottan az isteni kijelentés szintjére emeli a hagyományt.

- A halott formaságokhoz való ragaszkodás az élő misszió végét jelenti. A gyülekezeti formák olyanok, mint a beton: ha már helyben vannak és rögzültek, ott is maradnak…

- Van különbség a szent összegyülekezés (például istentiszteleti alkalmakra) és a közösség gyakorlása között.

- A világ felé való szolgálatában az átlagos hívőt általában magára hagyják. Egyszerűen nem része a hagyományunknak, hogy ugyanolyan komoly hozzáállással szánjunk oda időt, pénzt, embereket a világ felé való szolgálatra, mint ahogy az összegyülekezéssel tesszük.

- Ez az egyensúlytalanság gyakran feszültséget eredményez a hitetleneket tehetségükkel és ajándékaikkal szolgálni akaró testvérek és a Krisztus-test többi tagjai között. Az is előfordul azonban, amikor ezek az Úrért többet tenni akaró testvérek saját lelkiismeretükkel hadakoznak: főleg akkor, ha nehéz, eldöntendő kérdések merülnek fel… Például melyik a fontosabb tevékenység vasárnap délelőtt: imaházba menni vagy nem hívő szomszédaiddal időt tölteni?

- Ha meg akarod közelíteni szomszédodat, az ő feltételei alapján teheted ezt meg! Amikor nekik jó, nekik megfelel, az ő térfelükön…

- Az egyik dilemma ez: ha valaki vasárnap délelőtt nem hívő szomszédjával tanulmányozza Isten igéjét, az gyülekezeten belüli vagy gyülekezeten kívüli szolgálatnak minősül-e?

- A gyülekezetet földrajzilag kell meghatározni? Lehetséges, hogy az a fő problémánk, hogy a gyülekezet fogalmának (tevékenységeinek stb.) meghatározásánál olyan szűk határt szabtunk, például az istentiszteletekre való eljövetel kérésével, hogy aki arra nem jön el, arra nincs is szavunk… A szűk határnak az is lehet a következménye, hogy egyes – növekedéshez szükséges – missziós tevékenységek már nem férnek bele (erről később még lesz szó).

- Az, hogy megtért nem hívő személyek hol fogják folytatni hitéletüket, attól függ, hogy hol érzik magukat otthon.

- Provokatív kérdésnek tűnhet az előbbi felvetés: Kaphat-e felhatalmazást missziós szolgálatra a gyülekezettől az a személy, akinek nem hívő ismerősei vasárnap délelőtt szeretnék Isten igéjét tanulmányozni? Fog-e felkészítést, kirendelést, megbízást, elengedést kapni? Van reményünk (lehetőségünk) kitörni a meglevő gyülekezeti formából/keretből – ha Isten hív rá?

- Az akadályok a gondolkodásmódunkban rejlenek: tehetetlenségünk a forma és a feladat közötti összjáték hiányában rejlik. Például:

- A feladat a közlekedés.

- A forma egy személygépkocsi.

- Lehetséges-e olyan eset, amikor éppen a személygépkocsi lesz a közlekedési feladat legnagyobb problémája? Például egy komolyabb műszaki meghibásodás…

- Tragikus módon a forma – egy gyülekezeti alkalom – például időhiány (elfoglaltság) miatt megnövelheti a szakadékot köztünk és a világ között! A nem hívőkkel való kapcsolatunk is tönkremehet az időhiány miatt, amit pedig szent célokra (összegyülekezések) fordítunk… Mi lehet a megoldás? Ne járjunk gyülekezetbe? Dehogynem! Megoldási lehetőség: munkamegosztás, a feladatok delegálása (Jetró tanácsa Mózesnek).

- A hagyományként beépült dolgoknak saját tekintélyük lesz – lehetetlen lesz megváltoztatni. Egy példa rá: Mózes törvénye 613 rendelkezésből állt. Ehhez a buzgó farizeusok, a nép vallási vezetői körülbelül 1500 magyarázó rendeletet, előírást tettek hozzá, valóban elhordozhatatlan lelki-szellemi terhet rakva Izrael népének a vállára…

- Jézus Krisztus korában az ősök hagyományának tisztelete akadályozta a hitet és a bűnbánatot. A korai gyülekezet küzdött az evangélium tisztaságáért és a mobilitásáért.

- Bármit hozzáteszünk a hit általi kegyelemhez, az már nem a tiszta evangélium lesz. A nem tiszta evangélium pedig egy helyben topog.

- Az emberek nem fogadják szívesen a pluszkövetelményekkel megterhelt, megpakolt, megrakodott evangéliumot. A Biblia sokat beszél erről a témáról: Róm 14–15; Zsid 5,11 – 6,3; Galata levél; stb.

- A lelki növekedés része az, ha elegendő mozgásteret engedünk magunknak (legyen időnk barátkozókkal foglalkozni).

- A merev szabályok (és a hozzájuk való ragaszkodás) a lelki érettség kialakulását akadályozhatják!

- 2Kir 18: Ezékiásnak össze kellett töretnie a pusztai rézkígyót, mert az izraeliták továbbra is neki hoztak áldozatokat. A hagyományok elhomályosíthatják az igazságot.

- A megújulásnak része kell hogy legyen tevékenységeink őszinte értékelése: ennek keretében fel kell áldoznunk azokat a hagyományokat, formákat, amelyek elvesztették jelentőségüket. „Változnod kell, hogy ugyanolyan maradhass.”

- „Azok változtatják meg a történelem menetét, akik képesek rá, hogy fokozatosan tegyék.” (Alexander Szolzsenyicin)

IX. fejezet: A gyülekezet új határai

- Egy átlagos gyülekezet állandóan a beszűkülés (korlátok, szabályok, előírások, utasítások stb.) irányába halad.

- Hierarchia (görög szó) jelentése: papi uralom. Ezzel a lépéssel (az egyházi életben ennek a megvalósításával) az egyházatyák két kasztra osztották fel Isten gyermekeit: a laikusokra és a klérusra.

- Mitől lesz egy helyi gyülekezet élő közösséggé? A keresztségtől vagy az úrvacsorától? A reformátorok kihagyták a gyülekezet meghatározásából Isten gyermekeinek apostoli, utazómissziói tevékenységét!

- A legtöbb felekezet eredetét vissza lehet vezetni egyetlen ügyre, gondolatra, melyet az alapítói elég fontosnak tartottak, hogy arra fordítsák figyelmüket. A jellegzetességek kihangsúlyozásával azonban az a gond, hogy elhanyagolják esetleg a Biblia többi igazságát.

- A Bibliát hajlamosak vagyunk saját kultúránk szemüvegén keresztül olvasni. Vannak olyan „birkaösvények”, amelyeken járva leszűkíthetjük az Ige üzenetét a számunkra. Mik ezek az Írást leszűkítő, megcsonkító tényezők?

- Egyházatyák, gyülekezetvezetők, lelkipásztorok helytelen, leszűkítő vagy téves véleménye

- A reformáció félbemaradt hatása, tanítása

- A minket körülvevő kultúra hatása

- Teológiai rendszerek tanításai

- Felekezeti különbözőségek

- Birkaösvények (téveszmék, hiányos tudás, negatív tapasztalat)

A gyülekezetről két beszűkült képünk lehet

- A helyi gyülekezet Isten elsődleges eszköze a nagy misszióparancs végrehajtására.

- A gyülekezet melletti csoportok azért alakultak meg, hogy elvégezzék mindazt a munkát, amit a gyülekezetnek kellene, de nem teszi.

Gondoljuk végig a két pontot!

1. Isten a gyülekezetet valóban használni akarja az evangélium továbbadására. Azonban hajlamosak vagyunk a gyülekezetre kizárólag helyi szinten gondolkodni: ez bénító hatással lehet a helyi közösségekre. Az olyan gyülekezetet, amely kizárólag a saját maga által kijelölt vezetőket, munkásokat vagy a többség szavazatát tekinti a lelki vezetés egyedüli forrásának, az a veszély fenyegeti, hogy egyre inkább befelé fordulóvá válhat! Egyéb lelki vezetés, kinyilatkoztatás „kereszthuzata” nélkül végül csak magában fog beszélni… Nem lesz birtokában annak a látókörnek és tapasztalatnak, ami a világba való kitöréshez szükséges. Gondoljuk végig közösségeink életét: nem korlátozza-e le egy adott gyülekezet életét és fejlődését a helyi gyülekezetvezetők vagy lelkipásztorok látása, hite, hozzáállása, véleménye a misszióról és a gyülekezetről?

2. Azt hihetjük, hogy egy jó gyülekezetnek minden feladattal meg kell birkóznia. Viszont az a helyi gyülekezet, amelyik megpróbál minden területen tevékenykedni, lényeges dolgokban el fog bukni! Ez azért van, mert a helyi gyülekezet – az egyéni hívőkhöz hasonlóan – csupán egy nagyobb egésznek a része. Látni kell, hol vannak a tevékenységünk határai – feltéve, hogy hatékonyan kívánunk szolgálni…

Mi a gyülekezet fogalma?

A gyülekezetet azok az emberek alkotják, akikben a Szentlélek lakozik, aki folyamatosan formálja a jellemüket, és ajándékokat ad nekik a szolgálatra. A testvérek és a nem hívő személyek felé való szolgálatban minden hívőnek azokat az ajándékaikat, lehetőségeiket, talentumaikat, tehetségüket kell használniuk, amit Istentől kaptak, amijük van (Ef 4,14–16).

A gyülekezet négy fő jellemzője

1. Jézus Krisztus a fej. Ő küldte el a Szentlelket a szívünkbe.

- A Szentlélek az Isten gyermekei számára az élet forrása. Ővele minden hívő nélkülözhetetlenné válik a gyülekezetben, mert mindenki hozzá tud járulni valamivel a Krisztus-test működéséhez. A gyülekezet csapatában nincs kispad! Jézus Krisztus a fej! Minden egyes taggal egyenként foglalkozik a Szentlelken keresztül.

- A vezetőnek úgy kell szolgálnia, hogy az egyes tagok képességeit, ajándékait használja fel a Krisztus-test építésére. Nem uralkodnak, hanem együttműködnek a tagokkal, egymás munkatársai (2Kor 1,24).

2. A Krisztus-test tagjai élő közösséget alkotnak egymással és Jézus Krisztussal.

- A koinonia egymás szeretetét, tiszteletét, megbecsülését, elfogadását, értékelését, bátorítását, támogatását jelenti. Egymás felé szolgálnak, együtt élnek! Az élő test, az élő közösség – ahol a tagok szeretik egymást – világítani fog a világban! Egymásra vagyunk utalva: egymásról való gondoskodásra és egymás támogatására.

3. A testben sokféle feladat, szerep van.

- Munkamegosztás, feladatok kiosztása

- Nincs munkanélküliség

- Egység a különbözőségben, különbözőség az egységben

- Mindenki a maga helyén

- Vezetők feladata: felkészítés, megbízás, együttműködés, értékelés

- Ne legyenek hiányzó ajándékok! Imádkozni kell minél több lelki ajándékért, hogy közösen építsék a gyülekezetet (Ef 4,11–13)

4. A gyülekezeti élet jelentős része – egyéni és közösségi szolgálataink, jelenlétünk által – a világ előtt, a világban zajlik.

- Mi vagyunk a világ világossága, a föld sója. Küldetésünk van feléjük!

A gyülekezet határvonalainak meghúzása

- Az alapján lehet a gyülekezet határvonalait meghúzni, hogy a tagokat lelki ajándékaik, talentumaik és elhívásuk hová helyezi a világban.

- Ha a hívők bátorítást, képzést, kirendelést és felhatalmazást kapnának arra, hogy megragadhassák azokat a lehetőségeket, amelyek adódnak a társadalomban folyamatos bizonyságtételre és jelenlétre, és ha maguk mögött éreznék a gyülekezet támogatását és bátorítását, a Krisztus-test fogalma átértékelődne.

„A Krisztusban nyert szabadságunk ellensúlyozhatja az etnocentrikusságunkat.”

„Bármit hozzáteszünk a hit általi kegyelemhez, az már nem a tiszta evangélium lesz. A nem tiszta evangélium pedig egy helyben topog.”

R. C. Sproul

Mindenki teológus

Presbiteriánus Kiadó, 2021, 324 oldal

Mindenki teológus olyan értelemben, hogy gyakorlati hitéletünkben a tudatos vagy kevésbé tudatos, közösségi de egészen személyes teológia alapvetések is elkerülhetetlenek. Természetesen nem mindenki hivatásos teológus, de mivel mindenkinek van valamilyen véleménye Isten személyéről, akaratáról, ezért - bizonyos értelemben - mindnyájan teológusok vagyunk!

Ugyanígy hitvallása is mindenkinek van, még akkor is, ha tagadná. A kérdés, hogy helyes dogmatikai bázissal rendelkezünk-e. Ebben segít a 8 fejezetes mű, amelyet olyan neves teológusok ajánlanak, mint Joel Beeke, Sinclair Ferguson, John MacArthur vagy Douglas Kelly. A Szentírás tekintélyéről szóló bevezető után olvashatunk Istenről, bibliai antropológiáról és teremtésről, tanulhatunk krisztológiáról, pneumatológiáról és szótériológiáról, végül nem marad el az egyházról szóló ekléziológiai, illetve a végidőkről szóló eszkatológiai rész sem. A könyv végig egyszerű és érthető nyelvezetet használ, nem kell félni a magasröptű tudományos, vagy érthetetlen teológiai szakzsargontól.

Sproul klasszikus művét teológusok, lelkészek, presbiterek, sőt még a frissen megtértek is – egyszóval mindenki – lelki haszonnal forgathatja. A könyv nem azzal a céllal íródott, hogy minden érintett kérdést kimerítően tárgyaljon és mindennek a végére járjon. Arra viszont kiválóan alkalmas, hogy mindenki érdeklődését felkeltse a teológia – a tudományok királynője – mélyebb megismerése és tanulmányozása iránt, hogy aztán ezen ismereteket, a hitünk mindennapi megélésében kamatoztassuk. A keményfedelű borítós, igényesen szerkesztett, eredetileg az amerikai Ligonier missziós szolgálat által megjelentetett kötet a Presbiteriánus Kiadó gondozásában lett elérhető nemrég a hazai olvasóközönség számára is.

Összefoglalva: olvasmányos, érdekes könyvről van szó. Többek szerint túl jó ahhoz, hogy csak dogmatika iránt érdeklődő teológusok forgassák. Közérthető stílusa miatt jó szívvel ajánljuk minden kedves olvasónknak.

reformatus.net/r-c-sproul-mindenki-teologus

KORTÁRS IGEHIRDETŐK

Milánkovics Dániel

Az ima ereje

Igehirdetés 2Krón 20,1–22 alapján 2

LEKTORÁLT CIKK

Új fejezet nyílt

Tóth Krisztián

Comenius gyermekképe és pedagógiai öröksége 6

TEOLÓGIA

Dr. Steiner József

A judaizmus mint nem misszionáló vallás hitnépszerűsítő törekvései az újszövetségi korban 1. 12

Katona László

Bibliai tájékozódás karizmatikus kérdésekben 1. 23

KITEKINTŐ

Prőhle Gergely

Mit adjunk meg a császárnak, és mit ne?

Dietrich Bonhoeffer Krisztus-hűsége 31

GYAKORLATI TEOLÓGIA

Vas Lajos

Közösség építése a szolgálattevők között a gyülekezetekben 36

SZOCIOLÓGIA

Urbán Korvin

A koronavírus hatásának statisztikai elemzése a baptista fiatalok alkalomlátogatásával összefüggésben 43

Bacsó Benjámin

Hogyan hatott a pandémia a baptista hitoktatásra? 48

ZENE

Oláh Gábor

A zene rejtett üzenetei 3. 55

KÖNYVAJÁNLÓ

Boncz Zoltán

Paul Washer – Az evangélium hívása és a valódi megtérés – könyvajánló 60

Dr. Steiner József

A JUDAIZMUS MINT NEM MISSZIONÁLÓ VALLÁS HITNÉPSZERŰSÍTŐ TÖREKVÉSEI AZ ÚJSZÖVETSÉGI KORBAN 2.

A szerző előző számunkban megkezdett tanulmányának folytatását adjuk közre.

2. A zsidó nép küldetésének teológiai alapjai és az ebből fakadó hitnépszerűsítő törekvésének gyakorlata

2.1. Isten és a népek

Isten nem egyetlen népre tekintve alkotta meg a világot. Már a Biblia elején világossá válik, hogy Istené az egész világ, és ő fent is tartja magának azt a jogot, hogy birtoklása mindenre kiterjedjen. Az első emberpár nemcsak a zsidó nép őse, hanem minden emberé. A 1Móz 10-ben felsorolt népek táblázata is ugyanezen tényt támasztja alá.[1] Az emberiség története nem Ábrahám kiválasztásával vagy a zsidó nép megszületésével kezdődik. Az őstörténet arról beszél, hogy minden nép Istené. Már a Bábel tornyáról szóló történet előtt is arról olvashatunk az 1Móz 5,32-ben, hogy a népek Noé leszármazottai: Noé ötszáz éves volt, amikor fiakat nemzett: Sémet, Hámot és Jáfetet. Ezt úgy is lehet értelmezni, hogy a népek nem az Isten elleni lázadás miatt jöttek létre; és ez is újabb alátámasztása annak, hogy minden nép Istené. Ezt hangsúlyozza a Zsolt 24,1 is: Az Úré a föld és ami betölti, a földkerekség és a rajta lakók. Ruth története is ezt erősíti meg, amikor elmondja egy pogány származású asszony ragaszkodását JHVH népéhez. Az Ám 9,7 pedig még meglepőbb dolgot közöl: Nem olyanok vagytok-e előttem, Izrael fiai, mint az etiópok? – így szól az Úr. Én hoztam ki Izraelt Egyiptomból, a filiszteusokat meg Kaftórból és az arámokat Kírből! Vagyis ezen népek is az övéi, nekik is volt exodusuk, és őket is az Úr vezette. JHVH tehát nem a pogány népek ellensége, ugyanis a teremtettség jogán minden ember őhozzá tartozik.

2.2. Isten terve és célja a zsidóság küldetését illetőleg

Mindazzal együtt, hogy minden nép Isten tulajdona, ő kiválasztott egy embercsoportot, és azt sajátos küldetéssel ruházta fel. Isten egy feladatra nézve választotta ki magának Izraelt, és a tízparancsolat átvétele előtt ilyen szavakkal kapja meg küldetését:

Ti láttátok, mit cselekedtem Egyiptommal, hogyan hordoztalak benneteket sasszárnyakon, és hogyan hoztalak ide benneteket. Most azért, ha engedelmesen hallgattok szavamra, és megtartjátok szövetségemet, akkor ti lesztek az én tulajdonom valamennyi nép közül, bár enyém az egész föld. Papok királysága és szent nép lesztek. Ezeket az igéket kell elmondanod Izrael fiainak. (2Móz 19,4–6)

Itt is ugyanarról az indoklásról van szó: bár enyém az egész föld. Azaz ennek az egy népnek a kiválasztása szükségszerűen együtt jár azzal, hogy van még sok nép, és az egy nép a sok népre nézve kapja a küldetést.

Izrael tehát sok népre nézve kapja a küldetést. Erről nemcsak a Tórában olvashatunk. Templomszentelő imádságában Salamon arra is kéri az Urat, hogy hallgassa meg majd a templomba messzi földről jövő idegent (הַנָּכְרִי), hogy megismerje az ő mindenekfelett való uralmát:

Még az idegent is, aki nem a te népedből, Izraelből való, de eljön messze földről a te nevedért, mert hallani fognak nagy nevedről, erős kezedről és kinyújtott karodról, ha eljön és imádkozik ebben a házban, te hallgasd meg lakóhelyedről, a mennyből, és tedd meg mindazt, amit az idegen kér tőled, hogy a föld minden népe megismerje nevedet, és úgy féljenek téged, ahogyan néped, Izrael, és tudják meg, hogy a te nevedről nevezték el ezt a házat, amelyet építettem. (1Kir 8,41–43)

Az idegen bevonása a templomi térbe és magába az istentiszteletbe nagyon határozott nyitást jelez. A cél sem titkolt: a föld minden népének meg kell ismernie az Urat, és úgy kell félniük őt, mint az ő választott népe, Izrael, amelynek az a küldetése, hogy hitével és életmódjával tanúskodjék JHVH létéről, ismertesse meg törvényeit, és hirdesse szabadítását. Az idegenek tehát megszólíthatják az Urat, imameghallgatást is remélhetnek, és az egy, igaz Isten elismerése, „félelme” és tisztelete által hasonlóvá válhatnak a zsidókhoz.

A jeruzsálemi templom külső részébe, az úgynevezett pogányok udvarába bárki beléphetett. (Sokan ezen keresztül rövidítették útjukat, amikor Jeruzsálem két városrésze között közlekedtek. Ebben a „templomi piaccá alakított” udvarban folyt az áldozati állatok árusítása,[2] és így Jézus templomtisztítása is ezen a helyen történt, lásd Mk 11,16.) Bár a templom teljes területe szentnek számított, mivel a pogányok udvarára nem vonatkoztak korlátozó rendeletek, a népek fiai beléphettek ide,[3] és imádkozhattak Istenhez.

Ugyanezek a gondolatok jutnak kifejezésre a Zsoltárok könyvében. A pogányok meghívást kapnak arra, hogy a zsidókkal együtt imádják az Urat: Népek törzsei [מִשְׁפְּחֹות עַמִּים]! Magasztaljátok az Urat! Magasztaljátok az Úr dicsőségét és hatalmát! Magasztaljátok az Úr dicső nevét, ajándékot hozva jöjjetek udvaraiba! Boruljatok le az Úr előtt szent öltözetben, reszkess tőle, te egész föld! Mondjátok el a népeknek [אִמְרוּ בַגֹּויִם], hogy uralkodik az Úr! (Zsolt 96,7–10)[4] Ez a zsoltár is a templom udvaraiba hívja meg a pogányokat, és áldozatbemutatásra buzdítja őket. Nem más ez, mint a felismert cél által felébresztett küldetéstudat a zsidóság részéről: meg kell vallaniuk a minden felett uralkodó Úrba vetett hitüket a pogány népek előtt. A babiloni száműzetésig azonban ezek inkább egyedi példáknak, kivételeknek nevezhetőek, mintsem a teljes népre vonatkozó felismerésnek.

2.3. A zsidóság hitnépszerűsítő törekvéseinek gyakorlata az ószövetségi és az intertestamentális korban

Izrael küldetése azt a feladatot jelentette, hogy „papok királyságaként” (2Móz 19,4–6) közbenjáró legyen az Örökkévaló és a pogány népek között. Emellett azonban más oka is volt annak, hogy a zsidók igyekeztek népszerűsíteni magukat a pogányok között. A fogságból hazatért nép ugyanis egyre erősödő antiszemitizmussal találta szemben magát. Véleményünk szerint az erre adott válaszukként is vehetjük azt, hogy próbálták hitüket és ennek talajában gyökerező életüket vonzó módon bemutatni a népek számára, pozitív érdeklődést felkeltve önmaguk iránt.

A teljesen átalakult élethelyzetű, fogság utáni zsidóság egzisztenciálisan is érdekelt volt abban, hogy jelentős számban akadjanak „betérők”. A zsidókon uralkodó hatalmak egymást váltották: Kr. e. 535–332 között perzsa fennhatóság, 332–323 között makedón fennhatóság, 323–198 között egyiptomi fennhatóság (Ptolemaidák), 198–142 között szír fennhatóság (Szeleukidák), végül Kr. e. 63-tól a római fennhatóság következett, csak egy nagyon rövid nemzeti függetlenségi korszakkal.

A Ptolemaidák uralma alatt sok nép katonái, tisztviselői és kereskedői jutottak el a zsidók közé, és ez felerősítette a hellenizálódás folyamatát. Az Egyiptomba áttelepülő zsidók a görög lakosokhoz hasonló polgárjogokat kaptak, és ez vezetett ahhoz, hogy jelentős társadalmi tényezővé váltak.[5] Ugyanakkor hatalmas változás következett be IV. Antiokhosz Epiphanész (Kr. e. 175–164) uralkodása alatt. Ő határozottan fordult Izrael ellen, és hadjáratot indított ellene. A Makkabeusok első és második könyve erős érzelmeket kiváltó stílusban írja le az öldöklést (1Makk 1,20–28; 2Makk 5,11–14). Az uralkodó nem elégedett meg ezzel. Két év múlva visszatért Izraelbe: felforgatta Jeruzsálemet, a templomot kifosztotta, rengeteg embert mészároltatott le és vitt fogságba. Jeruzsálembe olyan embereket telepített, akiknek a pogány kultuszt kellett ráerőszakolniuk a népre. Beszüntették a szent áldozatokat, megtiltották a szombat és az ünnepek megtartását, a szent helyen disznókat áldoztak. A kibontakozott zsidó ellenállás formáinak bemutatása után Adorjáni Zoltán a következőt állapítja meg:

„Míg Dániel könyve a passzív ellenállásra buzdít, misszionál, és hirdeti Isten univerzális uralmát (ugyanezt teszi a 2Makk is a vén Eleázár, valamint az édesanya és hét fiának mártíriuma példaképével), addig a Makkabeusok könyvei elsősorban a fegyveres ellenállás hőstetteivel hirdetik, hogy Isten az ő választottjai mellett áll, és hogy nemcsak megmenti, hanem dicsőséges győzelemre vezeti őket azon a földön, amelyet nekik ígért és adott örökségül (1Makk), illetve hogy központi jelentőségű a jeruzsálemi templom és a nép hűséges kitartása. Tehát: apokaliptika passzív ellenállással; és legitimáló történetírás teológiai alapú fegyveres ellenállással, de anélkül, hogy ez a messiásváradalommal függene össze.”[6]

Izrael fiai vélhetően az elnyomás alatti létet is fel kívánták használni arra, hogy lehetőséget adjanak a betérésre.

Ebben az időben alakultak ki a zsidó pártok is. A szanhedrinben a farizeusok és a szadduceusok pártjának képviselői kaptak helyet. A hittérítés kérdésében pedig mindenképpen fontos lehetett a farizeusok szerepe, ugyanis később

„minden adat arról tanúskodik, hogy egyetlen párt sem gyakorolt akkora hatást a zsidóságra Jézus korában, mint a farizeusok”.[7]

A két párt más-más módon viszonyult a prozelitizmus kérdéséhez. A szadduceusok fékezni próbálták a farizeusok missziós aktivitását, míg a farizeusok szigorítani kívánták a zsidó hitre térés jogi szabályait.[8]

2.3.1. A Septuaginta jelentősége

A hitterjesztés vágyát a Septuaginta (LXX),[9] a Héber Biblia görög nyelvű fordításának létrejötte is tanúsítja. A Pentateuchus, majd pedig a többi könyvek fordításának elkészítését az egyiptomi diaszpórában nagy számban élő,[10] de már csak görögül beszélő zsidók sürgető igénye tette szükségessé. A fordítás elkészülése

„óriási jelentőségű esemény volt, mert új utakat nyitott zsidó és pogány találkozására s a görög gondolkozás fokozottabb befolyásának érvényesülésére a zsidó szellemiségben.”[11]

A Septuaginta mindenekelőtt az Egyiptomban élő zsidók istentiszteleti igényeit volt hivatott kielégíteni, de célja volt a hellenista világ felé történő nyitás is.[12] A görögül beszélő diaszpórai zsidók így már a saját helyzetükre alkalmazva hallhatták és olvashatták Isten igéit.

„A görögre fordított Ószövetség szinte az újszerűség erejével hathatott. A Törvény, a Próféták és az Iratok nemcsak azt a vigasztalást nyújtották, amelyre a diaszpórában élőnek olyan nagy szüksége volt. A Palesztinától távolélő zsidóság azt is felfedezte benne, hogy szétszórtsága nem ítélet, hanem küldetés. Így az alexandriai zsidóság különös jelentőséget nyer azáltal, hogy közvetítővé lesz a hellén világ és a zsidóság között.”[13]

A Septuaginta nagy jelentőségre tett szert a hellenista zsidók körében, és „világnyelve” által jelentős hitnépszerűsítő eszközzé is lett a pogányok felé, és ezentúl – több más fogalom mellett – bevetté tette a prosh,lutoj-t, amelyet már-már terminus technikusként használ.[14]A Héber Biblia גֵּר szavát a Septuaginta 77-szer fordítja prosh,lutoj-szal, s ez a kifejezés csak kevés helyen fordul elő szociológiai, tehát „idegen, jövevény” értelemmel;[15] ezzel pedig azt kívánja kifejezésre juttatni, hogy aki JHVH-t tiszteli, Izrael házához tartozik. A zsidók pedig széles körben elfogadták ezt a felfogást.[16]

2.4. A zsidóság hitnépszerűsítő törekvéseinek gyakorlata az újszövetségi korban

A fogság utáni időszakban a zsidók kétféleképpen viszonyultak a pogány világhoz. John Bright ekképpen összegzi ezt:

„A judaizmus egyrészt elfordult a világtól, maga felé fordult és nemegyszer kicsinyes, türelmetlen magatartást tanúsított. Másrészt azonban világos jeleit látjuk annak, hogy meleg és eleven érdeklődéssel fordultak a pogányok üdvösségének kérdése felé, olyan őszinte missziói lelkülettel, amelyet hasztalan keresünk a fogság előtt Izrael körében, ahol ilyen gondolatok legfeljebb lappangva élhettek.”[17]

Az intertestamentális kor évszázadai alatt ez a kettősség megszilárdult: Izrael egyre inkább JHVH felsőbbrendű népének tartotta önmagát, de egyszersmind azt is vallotta, hogy JHVH a többi nép Istene is, s ez utóbbi küldetésük teljesítésére emlékeztette őket, amelyet változó lendülettel teljesítettek. Így hitnépszerűsítésüket az előretörés és visszaesés ciklikusan ismétlődő folyamata jellemzi.

Az újszövetségi korban a prozelitizmusnak egy újabb oka is serkentette az izraeliták hitnépszerűsítő tevékenységét:

„Róma hanyatló erkölcsiségét és sokistenhitét elvetve egyre többen vonzódtak a judaizmus egyistenhitéhez és szigorú erkölcsi normáihoz, törvényeihez.”[18]

A zsidóság ezzel szemben erényes életet tanúsított, amelynek család- és nemzetmegtartó erején túl rendkívül jó hatása volt az egyén életminőségére is. A buja orgiákban megcsömörlött rómaiak példáján okulva sokan fordultak tudatosan vagy spontán módon az izraeliták vallása felé. A zsidók eltérő életfelfogását és életgyakorlatát egyrészt nem lehetett nem észrevenni, bár közöttük is voltak erkölcsileg meghanyatlott személyek. Másrészt a hitnépszerűsítés tapasztalható sikere nem magyarázható csupán a zsidók erkölcsös életével. Lényeges tényező volt az is, hogy gondolkodásmódjuk beleillett a kor filozófusainak gondolatrendszerébe, és ezt a „misszionálni” vágyó izraeliták igyekeztek is kihasználni. Goodman lényegesnek tartja Alexandriai Philón azon gondolatát, hogy „a nemes jellem titka nem a véletlennek köszönhető jó születés”.[19] Ez szerinte mindazok számára elérhető, akik a zsidó törvényt teszik életük alapjává. Philón mellett Josephus Flavius is megerősíti, hogy a zsidók előszeretettel fogadták a prozelitákat az első században.[20] Megemlíti például az antiókhiai zsidókat, akik Szíria tartományában ugyanolyan polgárjogokat kaptak, mint a görögök, és

„pompás művészi tárgyakkal ékesítették szentélyüket, rengeteg görögöt hitükre térítettek, úgyhogy ezeket valamiképpen ezzel a maguk sorstársaivá tették.”[21]

Goodman megjegyzi, hogy ez nagyon is lehetséges, mert például a Cézáreában feltárt zsinagóga (Kr. u. 66-ból) egy pogány házakból álló lakóterület egyik utcájában állt.[22] Már maga a helyszínválasztás is arra utal, hogy cél lehetett a zsidó hit és istentiszteleti gyakorlat bemutatása a pogányok számára.

Ez a korábban elképzelhetetlen gyakorlat is arra mutathat, hogy a zsidók vágya annyira felerősödött hitük népszerűsítésére, hogy minden korábbinál mesz-szebbre mentek a szabályaik fellazításában, legalábbis ami a prozelitákat illeti. Goodman hivatkozik arra a felfogásra, amelyet egyesek vitatnak, mint például Neil J. McEleney,[23] hogy az engedmények akár a körülmetélkedés nélküli prozelitává válást is lehetségessé tették. Epiktétosz görög sztoikus filozófus (Kr. u. 55 körül – Kr. u. 120 körül), aki megfigyelte és elemezte a zsidók életvitelét, a 2. század elején már azt szögezte le, hogy a zsidók számára a bemerítés az áttérés legfontosabb jele.[24] Almási Mihály ezt írja:

„A prozelita bemerítés nem egyszerűen egy másik tisztulási szertartás a mózesi rendelések mellett, hanem egyszer gyakorolható beavatási cselekmény.”[25]

A beavatást egy nagy ünnep keretében gyakorolták, és nem úgy, mint a tisztulási szertartást. A bemerítés szertartása olyan jelentősen kiemelkedett az áttérés kiábrázolásában, hogy mellette egyre inkább háttérbe szorult a körülmetélkedés nyilvánvalóan nyilvánosságot kizáró szertartása. A kutatók különbözőképpen ítélik meg, hogy mettől meddig virágzott a betérők bemerítésének gyakorlata a zsidóság körében, de abban egyetértés van, hogy Keresztelő János idejében és ettől kezdve Kr. u. 65-ig biztosan gyakorlatban volt.[26]

A Római Birodalom népessége jelentősen megnövekedett időszámításunk fordulójára, és a következő évtizedekben is további gyarapodást mutatott,[27] és Jézus Krisztus korában a szentföldön és a diaszpórákban élő zsidóság a lakosság mintegy tizedrészét tette ki, és emiatt a császárok veszélyeztetve érezték birodalmuk identitását.[28] Kr. u. 49-ben Claudius császár ediktuma kitiltotta a zsidókat Rómából, és ez részben annak is lehetett a következménye, hogy a zsidók – legalábbis a császár megítélése szerint – túlságosan buzgón népszerűsítették hitüket,[29] s lehetséges, hogy a már korábban, 41-ben kiadott gyülekezési tilalom is erre utalhat. A zsidók viszont továbbra is befogadták a prozelitákat.

Rangja miatt említésre méltó Adiabene királynőjének, Helenének példája, aki Kr. u. 30-ban tért át a zsidó hitre (50–56 körül halt meg, és Jeruzsálemben temették el[30]). Férje I. Monobazos király volt, aki a 20–30-as években uralkodott Adiabene pártus függőállam felett. Áttérését Josephus Flavius és a Talmud[31] is rögzítette. Josephus a következőket írta erről:

„Ebben az időben a zsidó vallásra tért Heléné, Adiabéné királynéja és fia, Izatés, mégpedig a következő okból. Monobazos, adiabénéi király, akit Bazaiosnak is neveztek, beleszeretett testvérébe, Helénébe és feleségül vette; az asszony nem sokkal utóbb áldott állapotba került. Midőn egyszer a király mellette aludt és testére helyezte kezét, álmában úgy rémlett neki, hogy hangot hall, amely azt parancsolja, hogy húzza vissza kezét, nehogy ártson az anyja méhében levő gyermeknek, akinek az isteni gondviselés ad életet és akire boldog sors vár. Megrémült ettől a hangtól, felriadt és elmondta feleségének, mit hallott. Mikor a fiú megszületett, Izatésnek nevezték.”[32]

Heléné királynő Izatés nevű fia II. Monobazos névvel lett apja utódja. Áttérésük körülményeit A zsidók története XX. 2,2–4-ben olvashatjuk, majd a XX. 4,1-ben Josephus így foglalja össze az áttérés mibenlétét: elhagyni az ősi szokásokat, és áttérni a zsidók szokásaira (hagyományaira, törvényeire).[33]

Helené egy Adiabenében járó zsidó kereskedő hatására tért át, miután az a „zsidók ősi istenének félelmére oktatgatta”,[34] és életpéldájával is meggyőzte őt. Áttérésének gyümölcseiről, a zsidók által felismert és értékelt jeleiről a Talmud[35] és Josephus Flavius is ír:

„Mikor a király anyja, Heléné látta, hogy az országban béke uralkodik és fia boldog, mindenki magasztalja, s Isten rendeléséből idegen országokban is nagyra becsülik, az a vágya támadt, hogy Jeruzsálembe zarándokol, hogy ájtatoskodjék Isten világhírű templomában, és hálaáldozatot mutasson be. Erre fiától engedélyt kért. Ez örömmel teljesítette kérését, pompásan előkészítette utazását, bőségesen ellátta pénzzel, és jó darabon elkísérte. Jeruzsálem lakosai nagy örömmel fogadták érkezését: ekkoriban éhínség kínozta a várost, s mivel élelmiszerhiány miatt sok ember meghalt, Heléné királyné kíséretének néhány tagját elküldte Alexandriába, hogy vásároljanak bőven gabonát, másokat pedig Cyprusba küldött, hogy néhány hajórakomány szárított fügét hozzanak. A kiküldöttek igen gyorsan megtették az utat, s mikor visszaérkeztek, a királyné a nélkülözők közt élelmiszert osztott ki úgy, hogy jótékonyságával áldott emléket biztosított magának népünk körében. Midőn fia, Izatés értesült az éhínségről, ő is haladéktalanul nagy pénzösszeget küldött Jeruzsálem elöljáróinak; ezt azután szétosztották az éhezők közt, és így sokat megmentettek az éhhaláltól.”[36]

Történelmileg hiteles leírások azt bizonyítják, hogy voltak zsidó hitre való áttérések az újszövetségi korban. Goodman ennek tudatában állítja, hogy még ezek alapján sem lehet állítani, hogy a zsidók szándékosan misszionáltak volna, hanem sokkal inkább arról van szó, hogy elfogadták a pogányok feléjük való közeledését:

„Ha egy pogány Izraelhez kívánt tartozni (proserchestai), és meg akarta tartani Isten parancsolatait, akkor [a zsidók] szívesen vették ezt; de a »prozelita« szó etimológiája azt foglalja magában, hogy a pogány a sötétségből a világosság felé közeledik, nem pedig azt, hogy pogány természete zsidóvá változik (ahogyan a megtérést jellemeznénk), és ez éppen emiatt nem nevezhető a zsidók testületi missziói modelljének. A zsidók szerepe tehát passzív bizonyságtétel volt létezésük és kegyességük által. Az pedig, hogy a pogányok miképpen reagáltak erre, már rajtuk múlott.”[37]

A különbség tehát a kiindulási pontban van: a zsidók ugyan üdvözölték a hitüket jobban megismerni kívánó pogányok, illetve az áttérők közeledését hozzájuk, de az elindulást is a pogányoktól várták, azaz nem kezdeményeztek, hanem örömmel fogadták azokat, akik hozzájuk kívántak csatlakozni.

Összegzés

Jelen dolgozat arra a kérdésre kereste a választ, hogy misszionált-e a zsidóság – különösen az újszövetségi korban. Az első keresztények meghatározó számban zsidók közül kerültek ki. Központjuk Jeruzsálem volt, s leginkább itt tevékenykedtek, és Pál apostol missziója előtt ők határozták meg a Krisztus-követés gyakorlatát, illetve a csatlakozók körét. Ezért lényeges beazonosítanunk a fokozatosan kifejlődő, tudatos pogánymisszió mozgatórugóit: vajon a judaizmus misszionáló jellegéből, a zsidó hívők kifelé irányuló küldetésteljesítésében gyökerezik-e a tudatos pogánymisszió?

Tanulmányunk összefoglalásául kijelenthetjük:

a) A zsidóság az újszövetségi korban sem lett tudatosan misszionáló vallási közösség; nem indítottak missziói akciókat, ugyanis nem tekintették feladatuknak, hogy a saját hitükre térítsék azokat, akik nem zsidóként születtek.

b) A zsidóság tudatában volt annak, hogy kiválasztottságuk alapján hitükkel és életvitelükkel kell tanúságot tenniük JHVH uralmáról, és hogy ezáltal kell a pogányok lelki vezetőivé lenniük. Ismerték azokat a próféciákat, amelyek szerint a pogányok is el fogják fogadni JHVH-t mint egyetlen Urat, és majd velük együtt fogják dicsérni őt.

c) A hitük és életvitelük által megérintett pogányok számára lehetőséget adtak a közeledésre, és ha erős elkötelezettséget tanúsítottak, akkor szívesen fogadták őket, és így különböző elkötelezettségi fokokon csatlakozhattak hozzájuk.

Az Újszövetség korában, amikor a római uralom veszélyeztette a zsidóság nemzeti létét, hitük népszerűsítése révén is remélték elősegíteni fennmaradásukat.

Ezek a dinamikák hatottak az ősgyülekezet egyre inkább tudatossá váló és szándékosan a pogányok felé forduló missziói tevékenysége hátterében.

Felhasznált irodalom

- Adorjáni Zoltán: Amíg nem jön egy próféta... (1Makk 4,46). Írásmagyarázási módszer A makkabeusok első könyvében. Református Szemle 111 (2018/1), 7–24.

- ___. A therapeuták kontemplatív kegyessége. Erdélyi Református Egyházkerület, Kolozsvár, 2007.

- Alexander, David – Pat Alexander – Illés Andrea (szerk.): Scolar kézikönyv a Bibliához. Ford. Hazai Péter, Kurucz Viktória, Nagy György, Nagy Márta, Sándor György, T. Bíró Katalin. 3., átdolgozott kiadás. Scolar Kiadó, Budapest, 2001.

- Almási Mihály: Népszerű teológia röviden – Theologia popularis brevis. Jó Pásztor Alapítvány, Budapest, 2003.

- Almási Tibor: Az Újszövetség világa. Omega Kiadó, Debrecen, 1991.

- Bauer, Walter: Griechisch-Deutsches Wörterbuch zu den Schriften de Neuen Testaments und derübrigen urchristlichen Literatur. Verlag von Alfred Töpelmann in Gießen, Göttingen, 1928.

- Bermann, Saul: Noachide laws. In Fred Skolnik – Michael Berenbaum (eds.): Encyclopaedia Judaica. Volume 12. Encyclopaedia Judaica Jerusalem, Ketter Publishing House Jerusalem Ltd, Jerusalem, 1974, 1189–1191.

- Bright, John: Izráel története. Ford. Domján János. Református Egyház Zsinati Irodájának Sajtóosztálya, Budapest, 1980.

- Donin, Hayim Halevy: Zsidónak lenni. Ford. Mikes Katalin, Naftali Kraus. Göncöl Kiadó, Budapest, 2003.

- Frey, Jörg: Paul’s Jewish Identity. In Jörg Frey – Daniel R. Schwartz – Stephanie Gripentrog (szerk.): Jewish Identity in the Greco-Roman World. Judische Identität in der Griechisch-Römischen Welt. Ancient Judaism and Early Christianity, 71. Brill, Leiden–Boston, 2007, 285–322.

- Goodman, Martin: Judaism in the Roman World. Collected Essays. Brill, Leiden–Boston, 2007.

- Josephus Flavius: A zsidó háború. Görögből fordította Révay József. Ötödik kiadás. Gondolat Kiadó, 1964.

- ___. A zsidók története (XI–XX. könyv). Ford. Révay József. Negyedik kiadás. Talentum Kiadó, [h. n.], 2007, 153. Vö. Jos De bello I. 2,5

- Kaiser, Walter C. Jr.: Mission in the Old Testament. Baker Books, Grand Rapids, MI, 2000.

- Komoróczy Géza: Kiáltó szó a pusztában. A holt-tengeri tekercsek. I. Az első kéziratok. Osiris könyvtár. Törénelem. Osiris Kiadó, Budapest, 1998.

- Kovács Károly: Hellenizmus, Róma, zsidóság. Az Újszövetség korának világa. Útitárs, Köln–Bécs, 1969.

- Kuhn, Karl Georg: προσήλυτος. In Gerhard Kittel (szerk.): Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament. VI. Band. W. Kohlhammer GmbH, Stuttgart–Berlin–Köln–Meinz, 1965, 727–745.

- Lenkeyné Semsey Klára: Az apostolok cselekedeteiről írt könyv magyarázata. In A Szentírás magyarázata. Az Újszövetség könyveinek magyarázata. Jubileumi kommentár. Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1969, 135–172.

- Martin-Achard, R.: גור. In Ernst Jenni – Claus Westermann (Hrsg.): Theologisches Handvörterbuch zum Alten Testament. Band 1. 2. durchgesehene Auflage. Chr. Kaiser Verlag, München, Theologischer Verlag, Zürich, 1971, 409–412.

- McEleney, Neil J.: Conversion, Circumcision and the Law. New Testament Studies 20. (1974/3), 319–341.

- Schürer, Emil: The History of the Jewish People in the Age of Jesus Christ (175 B. C. – A. D. 135). A New English Version revised and edited by Geza Vermes, Fergus Millar, Martin Goodman. Vol. III/1. T. & T. Clark, Edinburgh, 1986.

- Schwartz, Daniel R.: Doing Like Jews or Becoming a Jew? Josephus in Women Converts to Judaism. In Jörg Frey – Daniel R. Schwartz – Stephanie Gripentrog (szerk.): Jewish Identity in the Greco-Roman World. Judische Identität in Der Griechisch-Romischen Welt. Ancient Judaism and Early Christianity, 71. Brill, Leiden–Boston, 2007, 93–110.

- Stern, Menahem (szerk.): Greek and Latin Authors on Jews and Judaism. Edited with Introductions, Translations and Commentary. Volume Two: From Tacitus to Simplicius. Publications of the Israel Academy of Sciences and Humanities, Section of Humanities. Fontes ad res Judaicas spectantes. The Israel Academy of Sciences and Humanities, Jerusalem, 1980.

- Szécsi József: Prozeliták – betérés a zsidóságba. In uő: „Fölkél egy csillag”. Néhány előadás. Keresztény-Zsidó Társaság, Budapest, 2014, 157–180.

- Tenney, Merrill C.: New Testament Survey. Wm. B. Eerdmans Publishing Company, Grand Rapids, MI, 2000.

- Varga Zsigmond J.: Görög–magyar szótár az Újszövetség irataihoz. Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1992.

- Vladár Gábor: Prozelita. In Bartha Tibor (szerk.): Keresztyén bibliai lexikon. II. kötet. Kálvin Kiadó, Budapest, 1995.

* * *

Did the Jews engage in missionary activities in the New Testament era? Since most of the first Christians were of Jewish background, with their centre in Jerusalem, and considering the relevance of missionary activity in early Christianity, this is a highly significant question. Before the ministry of Apostle Paul, Christians of (primarily) Jewish origin were those who defined the circle and practice of potential followers of Christ. For this reason, it is crucial to identify the motivations of the continuously intensifying and purposefully mission-focused efforts with regard to the Gentiles. Could this dynamic be rooted in the missional character of Judaism towards the non-Jewish people?

Our research shows that (a) Judaism had not become a religion deliberately focused on missionary activities during New Testament times. They did not initiate missionary efforts since they were not convinced to have been their duty from JHWH to convert non-Jewish people to Judaism. (b) However, the Jews were aware of their election, and believed that, as a consequence of this, they needed to proclaim – by exposing their faith and ethical lifestyle – JHWH’s rulership to everyone. They knew the prophecies about the future that the Gentiles would eventually turn to JHWH as the only God and King of the Universe and would worship Him together with the Jews. (c) The Jews opened possibilities to the Gentiles, who felt attracted to their faith, to get closer to Judaism. Those who had shown stronger commitment came to be accepted to (on different levels) and integrated into the Jewish faith community.

Furthermore, during the New Testament era, the Jewish national existence was under threat by the Roman Empire. This urged them even more to popularise their faith in order to secure their national subsistence. This dynamic shaped the spiritual and cultural background of the ever-increasing intentional missionary efforts of the Early Church towards the Gentiles.

Keywords: proselytism, Judaism, mission, Gentile mission, Christianity, faith-popularisation, roots of Christianity.

1. Walter C. Kaiser Jr.: Mission in the Old Testament. Baker Books, Grand Rapids, MI, 2000, 15.

2. Merrill C. Tenney: New Testament survey. Wm. B. Eerdmans Publishing Company, Grand Rapids, MI, 2000, 88.

3. A pogányokra vonatkozó szigorú tiltás a templomtér második, belső falától kezdve volt érvényes. E fal mögött volt az asszonyok udvarának nevezett templomrész. Josephus Flavius, aki látta a Nagy Heródes által újjáépített templomot, így írt erről: „Befelé azután, nem messze az előbbitől, még egy falövezet volt, amelyhez néhány lépcső vezetett fel. Ez kőfal volt, rajta a felírás, hogy idegennek halálbüntetés terhe alatt tilos belépni. Ennek a falövezetnek déli és északi oldalán három-három kapu volt, egyenlő távolságban egymástól, keleti oldalán pedig egy nagy kapu: ezen keresztül léphettek be feleségeikkel együtt azok, akik tiszták voltak. Azonban a belső szentélybe az asszonyoknak semmiképpen sem volt szabad belépniük.” JosAnt XV. 11,5. (Flavius: A zsidók története, 320.).

4. „Szent öltözetben”, azaz liturgikus ruházatban (!).

5. Adorjáni Zoltán: Amíg nem jön egy próféta... (1Makk 4,46). Írásmagyarázási módszer a makkabeusok első könyvében. Református Szemle 111 (2018/1), (7–24) 12.

6. Adorjáni: Amíg nem jön egy próféta..., 18.

7. Almási Tibor: Az Újszövetség világa. Omega Kiadó, Debrecen, 1991, 75.

8. Vladár, 402.

9. A Septuaginta (LXX – oi` e`bdomh,konta( ~H Meta,frash tw/n ~Ebdomh,konta), vagyis a névtelen fordítók által elkészített görög ószövetségi Biblia mint a hellenista zsidó kultúra alapja. Az LXX Pentateuchus részének, majd további könyveinek fordításáról lásd I. Translations of the Canonical Bible. 1. The Septuagint. In Schürer, 474–493. Pszeudo-Ariszteasz leveléről lásd VII. Jewish Writings under Gentile Preudonyms. 5. Pseudo-Aristeas. In uo., 677–687. A Pentateuchus fordításáról lásd még JosAnt XII. 2,2–15. (Flavius: A zsidók története, 54–69.).

10. „Az egyiptomi zsidó lakosság közben rohamosan nőtt. Zsidók természetesen már évszázadok óta letelepedtek Egyiptomban, de most számuk a bevándorlók új áradatával felduzzadt […]. Alexandria a világ zsidóságának központja lett [...].” (Bright, 402.)

11. Bright, 403.

12. Lásd Raffay Sándor: A hellenizmus és a philonismus kosmogoniája. Budapest, 1900, 18. Idézi Adorjáni Zoltán: A therapeuták kontemplatív kegyessége. Erdélyi Református Egyházkerület, Kolozsvár, 2007, 21.

13. Raffay, 20. Idézi Adorjáni: A therapeuták kontemplatív kegyessége, 22–23.

14. Vö. prosh,lutoj in Bauer, 1146–1147.

15. Karl Georg Kuhn: προσήλυτος in Kittel, VI., 731–732.

16. Goodman, 92.

17. Bright, 432.

18. ’Prozelita’ in David Alexander – Pat Alexander – Illés Andrea (szerk.): Scolar kézikönyv a Bibliához. 3., átdolgozott kiadás. Scolar Kiadó, Budapest, 2001, 531.

19. Goodman, 92.

20. Vö. Jos De bello II. 20,2. (Flavius: A zsidó háború, 204–205.): „Eközben a damaszkusziak értesültek a rómaiak vereségéről, és legsürgősebb dolguk volt a városban élő zsidókat legyilkolni. És mint ahogy egyszer már puszta gyanú alapján összeterelték őket a tornacsarnokba, most is úgy gondolkoztak, hogy ezen a módon lehet legkönnyebben elbánni velük. Csak a saját feleségüktől tartottak, mert kevés kivétellel mind áttértek a zsidó vallásra.”

21. Lásd uo. VII. 3,3. (Flavius: A zsidó háború, 441.).

22. Goodman, 97.

23. Neil J. McEleney: Conversion, Circumcision and the Law. New Testament Studies 20 (1974/3), 319–341.

24. Goodman, 97.

25. Almási Mihály: Theologia popularis brevis = Népszerű teológia röviden. Jó Pásztor Alapítvány, Budapest, 2003, 25.

26. Uo.

27. „A Római Birodalom Traianus alatt érte el legnagyobb kiterjedését: ekkor területe 3.339.500 négyzetkilométert tett ki, lakosainak száma pedig kb. 54.000.000 lehetett (négyzetkilométerenként átlag 16 lélek […] a zsidóság történetének egyik legkiválóbb ismerője, Klausner igen gondos számítások alapján úgy véli, hogy a Kr. u.-i 1. században Palesztinában kb. félmillió nem zsidó lakosság mellett kb. hárommillió zsidó lakosság lehetett. Ez, ha az ország nagyságát és befogadóképességét is számba vesszük, elfogadható becslésnek látszik. Jeruzsálem lakossága Jézus idejében kb. 70.000 lélek lehetett.” (Lásd Kovács Károly: Hellenizmus, Róma, zsidóság. Az Újszövetség korának világa. Útitárs, Köln–Bécs, 1969, 68. és 322–323.) Alexandriai Philón ezt írja az egyiptomi diaszpórában élő zsidók számát illetően: „egymillióan zsidók, akik Alexandriában és környékén laknak a Líbia felőli lejtőtől Etiópia határáig.” (In Flaccum 43.) „Ebben az időben mintegy nyolc és fél millió ember alkotta Egyiptom lakosságát. Ez a szám megegyezik Josephus tudósításával, aki Egyiptom lakosainak számát hét és fél milliónyira becsüli Alexandriát leszámítva.” (Jos De bello II. 16,4 [Flavius: A zsidó háború, 183., amelyben azt a hosszú beszédet olvashatjuk, amelyet II. Heródes Agrippa király [50–100] intézett a Gessius Florus [64–66] helytartó kegyetlenségei miatt lázongó zsidókhoz. Lásd Adorjáni: A therapeuták kontemplatív kegyessége, 16., 10. lj.)

28. Hadrianus császár (117–138) később megtiltotta a zsidóságba való betérést. 130-ban meglátogatta Szíria tartományt, a következő évben talán Júdeát is, és rendelkezett Jeruzsálem újjáépítése felől, amelyet a zsidók örömmel fogadtak, mert a templom újjáépítését reméltél. Azonban a Bar Kochba vezette felkelés miatt Hadrianus Jupiter tiszteletére emeltetett templomot az általa Aelia Capitolinának átnevezett Jeruzsálemben, és a zsidóknak halálbüntetés terhe mellett tilos volt belépniük az új város területére. Sorsukon Hadrianus utóda, Antonius Pius császár (138–161) könnyített: megszüntette a körülmetélés tilalmát, s ezzel lehetővé tette vallásuk gyakorlását is. (Kovács, 120–131.)

29. Menahem Stern (szerk.): Greek and Latin Authors on Jews and Judaism. Edited with Introductions, Translations and Commentary. Volume Two: From Tacitus to Simplicius. Publications of the Israel Academy of Sciences and Humanities, Section of Humanities. Fontes ad res Judaicas spectantes. The Israel Academy of Sciences and Humanities, Jerusalem, 1980, 70.

30. Nagyobbik fia gondoskodott arról, hogy tetemét – Izatés tetemével együtt, aki életének 56., uralkodásának 25. évében hunyt el – Jeruzsálembe szállítsák és ott helyezzék nyugalomra háromstadionnyira a várostól, a királysírok mellé, ahova Helléné három piramist építtetett. (JosAnt, XX. 4,3. [Flavius: A zsidók története, 566]. Lásd még Jos De bello V. 3,3. és 4,2. [Flavius: A zsidó háború, 345. és 347.].)

31. Lásd BavaBatra 11a; JT – Péá 1,1; 15b; Názír 3,6.

32. JosAnt, XX. 2,1. (Flavius: A zsidók története, 556–557.).

33. […] τὰ πάτρια καταλιπόντες ἔθεσι . (Flavius: A zsidók története, 564.).

34. JosAnt, XX. 2,3. (Flavius: A zsidók története, 558.).

35. Talmud, Joma 37a.

36. JosAnt, XX. 2,5. (Flavius: A zsidók története, 560–561.). Jeruzsálemben palotát építtetett magának (Jos De bello, V. 6,1. és 3. [Flavius: A zsidó háború, 357. és 427.]).

37. Goodman, 110–111.

„Izrael tehát sok népre nézve kapja a küldetést.”

„A teljesen átalakult élethelyzetű, fogság utáni zsidóság egzisztenciálisan is érdekelt volt abban, hogy jelentős számban akadjanak »betérők«.”

„Izrael fiai vélhetően az elnyomás alatti létet is fel kívánták használni arra, hogy lehetőséget adjanak a betérésre.”

„Gondolkodásmódjuk beleillett a kor filozófusainak gondolatrendszerébe, és ezt a »misszionálni« vágyó izraeliták igyekeztek is kihasználni”.

„A beavatást egy nagy ünnep keretében gyakorolták, és nem úgy, mint a tisztulási szertartást.”

„Történelmileg hiteles leírások azt bizonyítják, hogy voltak zsidó hitre való áttérések az újszövetségi korban.”

„A zsidóság az újszövetségi korban sem lett tudatosan misszionáló vallási közösség.”

Katona László

BIBLIAI TÁJÉKOZÓDÁS KARIZMATIKUS KÉRDÉSEKBEN 2.

A szerző előző számunkban megkezdett tanulmányának folytatását adjuk most közre.

A zsidó kabbala világa

Jelenségtani hasonlóságok miatt nézzünk bele a zsidó kabbala világába, mert néhány mozzanat látható a szélsőséges karizmatikusok szolgálatában is. A mozzanatok részben különböznek, de személyiségre gyakorolt hatásuk érvényes a keresztény megfontolásra is.

A kabbala a művelőitől önállóságot, kezdeményezőkészséget igényel. Gyakori náluk az álomsúgó, akinek tanácsára vártak döntési helyzetben. Gyakori benne a víziók mozzanata, olykor kábítószerek használatával is. Némely kabbalista híressé lett a történelemben: Sabbatáj Csevi, Jákób Frank, Cmelnyickij, a cári udvarban Raszputyin stb.

Kabbalisztikában alkalmazott írásértelmezési technikák

Gemátria, ami a betűk számértékéből indul ki. Notarikon, ami a bibliai neveket kódként kezeli. Zeruph, betűhelyettesítés, amikor az ábécé első betűjének helyére az utolsót írja. Ezzel a módszerrel például a Jer 25,26-ban a SESEM-et BÁBEL-nek fejti meg. Temura, amely a szó betűinek felcserélésével fejti meg a szavak titkos jelentését. Például BÖRÉSIT – kezdet. BTRSI = fejem lánya. BRITS = tűzszövetség. BITRS = a ház feje. Magologeon, varázserejűnek hitt szavak, mondatok használata, mint például Antanténusz, szórakaténusz... Lásd még Szkéva fiait, akik Jézus nevét így próbálták használni!

A kabbalista gondolkodás jellemzői

Metafizikája, vagyis a lét és valóság viszonyában való „tudományos” gondolkodásmódja az, hogy az értelem mögött egy másik értelmet keres. Például a JHVH név minden betűje mögött egy-egy világot gondol.

Gondolkodáshoz, értelemhez vezetést a rejtett szellemi mögöttesből vár, egy eligazító álmot, a túlvilágból vagy környezeti világból valamilyen jelt – amelyben hisz.

Személyeket túlhangsúlyoz, hisz azok varázslatos tekintélyében, alárendeli magát, függésbe lép azokkal. Az ilyenek gyakran hipnotizőrök és/vagy hipnotizálhatók.

Tárgyak, jelvények mágikus használata. Kabalatárgyak, amulettek, szentségi tárgyak, tóratekercs, nekhustán, frigyláda, totemtárgyak, templom stb.

Módszerek mágikus értelmezése. Lelki, vallási előmenetelre szervezett módok túlhangsúlyozása. Rendezvények, imák, énekek, zenei stílusok, helyszínek, szabályok stb.

Igehelyek mágikus értelmezése. Igekockák, textusok, istennevek.

Vannak bibliai példák is a kabbalisztikus gondolkodásra

- 1Móz 30,14: mandragóragyökér – mágikus életadó erő tárgyakban, növényekben.

- Bír 6,36–40: Gedeon története a gyapjúval – jelkérés – vélelmezhetően idesorolható.

- 2Kir 18,4: nekhustán, az érckígyó imádata, amit Ezékiás király felismert és megszüntetett.

- Eszt 3,7: Hámán sorsvetése és csillagjóslása egy esztendőn át.

- Jer 7,4–11: a templom varázserejében való hiedelem.

- Jer 23: álomlátó próféták tevékenysége és kijelentéseik.

- Mt 16,1–4: farizeusok jelkívánása.

- ApCsel 8,9–11: Simon mágus Szamáriában.

- ApCsel 13,6–12: Barjézus Cipruson. Stb.

Irodalmi példák

Aladin csodalámpájának meséje. Harry Potter történetei. Jumurdzsák gyűrűje. Boleszláv Proust: Skarabeusz kabalabogár istenítése. Vitray Tamás riportja, amelyben egy anya a beteg lányának a vízbe fojtása után a virágcserépből saját fejére öntött porral bűnbánatot gyakorolt, és felmentette lelkiismeretét a gyermekgyilkosság vádja alól. (A tv-riport az 1990-es évek elején hangzott el az MTV 1-en. Interneten nem található ennek a linkje, valószínűleg személyi jogvédelem alapján, de a mostani Covid-járványban alkalmazott kegyelmi jog alapján szabadultak nevei között találjuk az anyát és cselekményét a Jogi Fórum tudósító írásának 19. sorában: https://www.jogiforum.hu/hirek/41828.)

Saját megfigyelések a kabbalista jellegű gondolkodásról

Osztálytársam egy kiszáradt békát kibokszolt és az iskolapadra kitéve kabalabékának használta dolgozatíráskor. Nagy ívben el is kerülte őt a tanárnő!

Egy elöljáró, korábbi kérésem ellenére, csak ha még egyszer rátelefonálok, akkor vállalta az igehirdetést.

Egy diakónus munkatársai kérlelésére nem, de egy álom hatására vállalta a presbiteri szolgálatot. Jót tett volna gyülekezetével, ha arra sem.

Egy vendég lelkipásztort kértem, hogy az elöljárói imaközösségünkbe hozzon egy rövid igei buzdítást. Erre ő egyik álmának elmondásával buzdította az elöljárókat.

Egy hívő leány igét kért egy fiúval való kapcsolatához, és az Ézs 24,4–6-ot nyitotta ki. Nem volt hajlandó elhinni, hogy ott nem az ő kapcsolatáról beszél az Úr, hanem Izrael bűnösségéről.

Nem kell beteget látogatnom, mert le van engedve a sorompó – mondta valaki.

Egy lelkipásztor mondta: Defektet kapott a kocsim, tehát nagy lesz az evangelizáció eredménye – mert az ördög nagyon próbálja megakadályozni. A gumik viszont elég kopottak voltak!

A közeli katolikus templom romjaiban lakó démonok miatt nincs megtérés a gyermektáborban – állapították meg a tábor vezetői.

Egy karizmatikus csoport körbe-kézfogott imaközösségben jelt kért az Úrtól egy fiatal résztvevő lány továbbtanulása ügyében. Majd a vezető: Látott-e valaki valami jelt? Valaki egy lehulló falevelet látott. Vezető: Nos, mit üzen a lehulló falevél a testvérünk pályaválasztására nézve? Tényleg lehulló falevél látomásával adja kijelentését az Úr egy érettségizőnek? Azóta ez az asszony elvált első férjétől, és újraházasodott.

Egy angol karizmatikus prédikátor mondta magyar szószéken: Testvéreim! Nem nyugszom, amíg a feltámasztás karizmáját meg nem kapom az Úrtól! Lehet, hogy ő Jézust is túl akarta haladni?

Egy lelki és erkölcsi életében problémás atyafi mondta: De hiszen én komolyan elmondtam a megtérési imát. Stb.

Mindegyikben benne található a kabbalista gondolkodás morzsája vagy vékája.

Ilyesmik gyakran megjelennek a szélsőséges karizmatikus testvérek gondolkodásában és szolgálatában. Ezért tértem ki részletesen a zsidó kabbalisztikus és a szélsőséges karizmatikus, „Biblia plusz még valami” típusú gondolkodás hasonló jeleire.

A parabiblikus, kabbalista gondolkodás veszélyei a hívő életben, szolgálatban

Titokcentrikusság alakul ki a személyiségben. Belép a hit, a szolgálat működésébe egyfajta titokzatosság, és ez bizonyos jelenségek megfoghatatlanságát hozza létre. Ez pedig veszélyes, mert amit nem tudunk kontrollálni magunkban, jellemünkben, szolgálatunkban, és a testvéri közösség is érthetetlenül áll előtte, az nincs a mi hatalmunkban sem. Tévelygésbe, megszégyenülésbe vihet. Ilyesmi nincs az Úrtól.

Személyes felelősség leépülése: Nem lesznek bátor állásfoglalásai, hanem pótlékként lép be, hogy „megálmodtam”, „mások is mondják”, „szabályzatok ezt mondják” stb., takaróként használja. E gondolkodás gyengíti a teljes Írás kutatása nyomán kialakuló, felelős értelmi működést, döntést és kiállást. Ez vezetők, lelkipásztorok esetén súlyos hiányosság.

Egyesítő, mindent elfogadó veszélyes szemlélet alakul ki. Ez nemcsak lélekmentés-ellenessé, hanem életellenessé is válhat. Árt a Biblia isteni tekintélyének, és nekünk is, akik hiszünk Istenben és a Bibliában. Az egyesítő szemlélet kiemelten veszélyes a szellemi táplálkozásra, internetes táplálkozásra, kapcsolatainkra, ökumenizmusra, igei bölcsesség nélküli karizmatikusságra.

Ige és még valami szükséges – szemléletbe visz. Bálám már az első látogatáskor elegendő igét kapott Istentől, hogy mit tegyen, és mit ne. Ám újabb emberi csábítás és csábulása után már nem vette komolyan Isten korábbi szavát, és még akart valamit. Ezzel Istent ellenségévé is tette, és Isten ezután úgy is beszélt és bánt vele – és ez okozta vesztét is.

Alulról jövő bölcsességgel vegyül. Meg kell figyelni az ilyen személyek világképét, boldogulásképét, önértékelésüket. Bibliailag mind problematikus. Kialakul a torz énkép, túlzó vagy megvonó énkép, de a valóság más, és abban elégtelenné válik. Pláne Isten előtt!

Nyitottság és vonzódás az álkarizmatikus és pogány elemek megvizsgálatlan gyakorlata iránt.

Sokan vannak, akik jóhiszeműen élnek ebben a gondolkodásban, gyakorlatban, nem vizsgálva azt, amit látnak, hallanak, átélnek, lelki táplálékként kapnak, és fel sem tételezik, hogy az ördögi csalások területén járnak.

Szellemi kicsapongásokba vezet. A kijelentés medréből kilépés, álmok és bizonyos szolgálatok, írások, kegyességi mozgalmak irányába. Az ilyen bizonyságtételek a hallgatóikra kisebbítően, kifosztóan hatnak. Megtérésükre, kegyelmi helyzetükre, bizonyosságukra nézve kifosztást, elbizonytalanítás okoznak. Például vettél-e Szentlelket, tudsz-e nyelveken szólni, van-e üdvbizonyosságod? X lelkipásztor a Szentlélek ellen hadakozik, de Y igazán az Isten embere. Stb. Ez a hatás amikor kellően lekicsinyíti a hallgatót – anélkül, hogy ezt direkt akarná –, akkor elmondja a naggyá válás módját, hogy hova kell menni, mit kell tenni, kit kell hallgatni, hogy ő is ilyen áldott, lelkileg nagy, gazdag élményű, istentapasztalatú stb. lehessen. Az ilyen bizonyságtétel a hallgatót törpösíti, gyengíti, miközben az igazi, Szentlélek általi bizonyságtétel pedig emeli, erősíti a hallgatót, növekedés útjára segíti.

Intolerancia az egyénre szabott isteni vezetés iránt. Formálódást, vezetést csak a maga tapasztalata és tudása alapján tart jónak, igaznak. Azt gondolják, hogy Isten mindenkit úgy vezet, ahogyan őket is, és a Szentlélek vezetésének csak olyan jelei lehetnek, amiket ők ismertek meg. Az ilyenek szokták megvonni más közösségektől az élő gyülekezet, élő hívő minősítést is, és foglalják le maguknak és gyülekezetüknek.

A szellemi gigantománia jelei alakulnak ki. Csokornyit írhatunk ezekből:

Behatolás ok és okozat összefüggésébe, abban az értelmező szerepet maguknak tulajdonítják. Egy hűséges és a hitért sokat fáradozó testvér megbetegedett. Gyülekezetéből korábban kivált karizmatikus ismerősei meglátogatták és így gyötörték: Valld be, mit vétettél a lábaddal, hogy csontrákos lett a lábad!

Angyalok káromlása, vagy nekik dirigálás esetei.

Ördögűző imák mondása, és itt nem az egyedi és Szentlélektől való esetekről van szó!

Hallgatók vezetésének kisajátítása zenével, pszichológiai fogásokkal, viccekkel, áldásadó viselkedéssel.

Az újszövetségi kereszthordozó emberkép átalakítása a sikeres, mindig boldog emberkép felé.

Valóságos szentség és utánzatainak összemosása, például Ef 4,24 alapján mennyire valóságos szentségnek, betöltődésnek jele a nyelveken szólás, ha azt az üvöltő dervisek is szólják? Ha gyógyítanak indián sámánok is? Ha a parafenomének is tesznek bizonyos csodákat? Ha látomása a narkósoknak vagy Nostradamusnak is volt?

Megváltó Urunk csak ilyen pogányok által utánozható lelki ajándékokat tudna adni hívő gyermekeinek? Biztosak lehetünk a Biblia alapján abban, hogy amiket Jézus ad övéinek, az nem utánozható és nem helyettesíthető be a szellemi vagy emberi hamisítvánnyal. Ha pedig hamisítvány jelenik meg, az a Biblia fényében leleplezhető.

Mit ajánl a Biblia az álkarizmatikus és kabbalista gondolkodás helyett?

ApCsel 15, 28: „Tetszett a Szentléleknek és nekünk”-típusú elemző és összegző gondolkodást. Ez jelenti az Isten Szellemének teljes mértékű érvényesülését az apostolok gondolkodásában, és azok teljes értelmi, értelmezői azonosulását. Ez igazolódott az antiókhiai gyülekezet tanítási rendjének letisztulása által. Itt minden titoktól, mágikusságtól, kegyességi titokzatosságtól, a korábbi kijelentéstörténeti szintre visszalépéstől mentes, igeileg világosan követhető döntés született, megújult a kollektív bölcsességgel lefolytatott munkatársi párbeszéd által.

Itt azt is megtudhatjuk, hogy nem elég, ha egy közösség kellőképpen misztikus, karizmatikus, dinamikus, sokszínűen tanított, hanem ha mindvégig emberi értelemmel is követhető, azt igénylő, és abban továbbépítő a teljes Írás alapján.

- Kol 2,2: az értelem meggyőződésének gazdagságára törekvés Pál tanításában útmutatás, mert Krisztusban van elrejtve a bölcsesség és ismeret minden kincse, 1,9–11.

- Jak 3,13–17: a bölcsességnek, a megújult értelemnek komoly jelei vannak szolgálatunkban, szavakban és tettekben, gyümölcsökben.

- 2Tim 3,16–17: az egészséges beszéd apostoli példáinak követése.

- 2Tim 1,13: ragaszkodás a biblikus tanításhoz.

- 2Thessz 2,15: józan gondolkodás, Róm 12,3.6; 1Kor 4,6; Kol 2,8.18–19.

Felhasznált irodalom

- Septuaginta.

- Görög Újszövetség.

- Dr. Matus István pszichiáter: Az önmegváltásról.

- Irodalmi, Teológiai Bizottság Exegetikai tanulmány, Kézirat, kb. 1978.

- Szebeni Olivér: A nünbergi konferencia.

- Chajim Potok: Vándorlások.

- Simon Halevi: A Kabala útja.

- Szabolcsi Miksa: A zsidók egyetemes története.

- Nevill Drury: A miszticizmus lexikona.

- Gál Péter: A New Age – Keresztény szemmel.

- Pallasz Lexikon.

- Hans – Peter Waldrich: Titkos tanok, Ezoterika.

- Katona László: Teológiai dolgozat: Kegyelmi ajándékok az Újszövetségben és a gyakorlatban.

- LMK-előadás, 1992: Betöltődések mítoszok nélkül.

- Észrevételek pestlőrinci karizmatikus jelenségekhez – Teológiai munkacsoport 1991–1992.

- Életjel, baptista ifjúsági lap: A Szentlélekről – hét cikkből álló sorozat.

- LMK-előadás, 2005. A kabbalisztika és a pogány vallások feltűnő hasonlóságai.

- 36. TELEK-előadás, a karizmatikus jelenségek bibliai vizsgálata, Nagybánya, Magyarkiskapus, 2018.

A nyitóképen kabbalisztikus motívumok láthatók (a szerk.)

„Az értelem mögött egy másik értelmet keres.”

„Sokan vannak, akik jóhiszeműen élnek ebben a gondolkodásban, gyakorlatban, nem vizsgálva azt, amit látnak, hallanak, átélnek, lelki táplálékként kapnak.”

„Nem elég, ha egy közösség kellőképpen misztikus, karizmatikus, dinamikus, sokszínűen tanított, hanem ha mindvégig emberi értelemmel is követhető, azt igénylő, és abban továbbépítő a teljes Írás alapján.”

A szerző 24 éves, ex református és pünkösdi teológiai hallgató. Feleségével az Oroszlányi Baptista Gyülekezet tagjai, ahol a dicsőítésvezetés mellett tanítani is szokott.

A cikket lektorálta:

Dr. Pafkó Tamás

„A cselekedetek általi megigazulás Luther szerint az ember legnagyobb problémája, »az ördög bámulatos illúziója, mellyel szinte az egész emberiséget őrületbe kergette«.”

„A hit és értelem közötti különbség tárgyalásakor Luther megkülönböztet kétféle ismeretet Istennel kapcsolatban.”

„Luther az értelem megújulását a hívők testének feltámadásához is hasonlítja. Ahogyan a feltámadt test dicsőséges és értékes, úgy a feltámadt értelem is dicsőséges és jó.”

„Luther írásai mai is relevánsak, még ha nem is ért egyet mindennel az olvasó.”

Keresztelő egy református templomban

bibliatanulmány

Tatai István

A CSECSEMŐKERESZTSÉGRŐL

A II. Helvét Hitvallás bevezetése lehetővé teszi hittételeink újragondolását, s az esetleges „jobbratanítás” következtében református keresztyén gyakorlatunk is változhat. Ezt fogalmazza meg reformátori alapelvünk is programként: „ecclesia semper reformari debet”.

A csecsemőkeresztséggel kapcsolatos problémáink köztudottak. A legtöbb református lelkipásztor tud tucatnyi olyan keresztelőről, amely után sem a gyermeket, sem a szülőket nem láthattuk többé az istentiszteleten. Nem egy esetben nyíltan elmondják a szülők, hogy csak a nagyszülők kérésére hozzák el gyermekeiket megkereszteltetni. Ismeretesek népünk körében azon mágikus elképzelések is, melyek szerint a keresztség megóv betegségtől, rontástól, korai haláltól és kárhozattól. Egy lelkipásztor szájából hallottam: „Saját kezemmel vettem el gyermekem pogányságát.” Azt akarta ezzel mondani, hogy kisgyermekét megkeresztelte. S még nem is tettem említést a konfirmációra való hívogatás csődjéről, s annak hatékonyságáról, a „kikonfirmálás”-ról.

Alapproblémánk abban rejlik, hogy nem igazodunk őszintén sem a hitvallásos iratainkhoz, sem a Szentírás egészéhez.

1. Hitvallásaink előírják, hogy csak hívő szülők gyermekeit szabad megkeresztelni, hogy megkülönböztessük azokat, a hitetlen szülők gyermekeitől (HKT 74. kérdés). Ehelyett folyik, kevés kivételtől eltekintve a keresztség kiárusítása, amit ráadásul még az egyházi szolgákra vonatkozó törvények végrehajtási utasítása is támogat:
„A gyülekezeti lelkész nem tagadhatja meg a szolgálati körébe tartozó kötelességek teljesítését attól az egyháztagtól sem, aki nem vesz részt megfelelő mértékben a gyülekezet közösségi életében, vagy az egyház anyagi terheinek hordozásában.”

1967. évi III.TC.II.rész 10.par./2

2. A Szentírás keresztség tanítását az elmúlt időben több református kiadvány is érinti. Különösen ellentmond mai gyakorlatunknak Dr. Szathmáry Sándor: A keresztség az Újszövetségben c. színvonalas könyve. Szathmáry kifejti, hogy a keresztséget megelőzte az evangélium hirdetése és elfogadása, tehát a bibliai sorrend ez:
kérügma (evangélizáció)

baptizma (keresztség)

didaché (tanítás)

A formai kérdés másodlagos, de nem hanyagolható el. Igen elgondolkodtató, hogy miközben Vargha Zsigmond új görög-magyar szótára és az új protestáns bibliafordítás lábjegyzete a Mk 1,5-ben egyértelműen a baptidzó szót „bemerítés”-nek fordítja, a Református Egyház Istentiszteleti rendtartása ezt a kereszte- lésformát, még alternatív lehetőségként sem említi.

Szögezzük le: egyházunk legnagyobb problémája nem a csecsemőkeresztség, hanem az, ami ennek hátterében van: hitünk és szolgálatunk erőtlensége, az új élet hiánya. Azonban, amikor a keresztségről szólunk, s itt újragondolást szorgalmazunk, mint szolgálatunk része, mégis annak egészét érinti, egész református egyházunk megújulását célozza.

1. A hit és a keresztség kapcsolata az Újszövetségben

Ha János keresztségét baptiszma metanoiasz-nak (megtérés keresztsége) nevezi az Ige, a Jézus keresztségét a hit és a bűnbocsánat keresztségének nevezhetjük (Mk 16,16; ApCsel2,38). Mindkettőt csak bűnbánatira, illetve hitre jutott személyeken alkalmazták. A hangsúly nem az életkoron volt, hanem a hiten.

Egyetértek Spurgeonnel, aki szerint nem gyermekvagy felnőttkeresztségre van szükségünk, hanem életkortól független hitkeresztségre.

A kiküldetési parancs (Mt 28,19; Mk 16,16) egyértelmű: megkeresztelni csak tanítható és hitrejutott embereket lehetett. Az Ap.Cselekedeteiben tíz ke- reszteléstörténet található. Ezek közül hat „síma eset”, a hitet követte a keresztség:

Pünkösd ApCsel 2,41:

„Akik pedig hittek a beszédének, megkeresztelkedtek, és azon a napon mintegy háromezer lélek csatlakozott hozzájuk.”

Samária, ApCsel 8,12:

„De amikor hittek Fülöp- nek, aki az Isten országáról és a Jézus Krisztus nevéről szóló evangéliumot hirdette, megkeresztelkedtek; férfiak és nők egyaránt.”

Etióp főember, ApCsel 8,36-38:

„Amint tovább haladtak az úton valami vízhez értek, és így szólt az udvari ember: „íme, itt a víz! Mi akadálya annak, hogy megkeresztelkedjem?” (Ezt mondta neki Fülöp: „Ha teljes szívedből hiszel, akkor lehet.” Az pedig így válaszolt: „Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia.”) Megparancsolta, hogy álljon meg a hintó, és leszálltak a vízbe mind a ketten, Fülöp és az udvari ember, és megkeresztelte őt.”

Saul, ApCsel 9,18:

„És egyszerre, mintha valamiféle pikkelyek estek volna le a szeméről, újra látott; azután felkelt és megkeresztelkedett.”

Korinthusiak, ApCsel 18,8:

„Kriszpusz, a zsinagógai elöljáró pedig hitt az Úrban egész háza népével együtt; és a korinthusiak közül, akik hallgatták őt, szintén sokan hittek és megkeresztelkedtek.”

Efézusi tanítványok, ApCsel 19,4-5:

„Pál ekkor így szólt: „János, amikor keresztelt, megtérést követelt, de azt mondta a népnek, hogy abban higgyenek, aki utána jön, azaz Jézusban.” Amikor ezt meghallották, megkeresztelkedtek az Úr Jézus nevére.”

Saul, ApCsel 22,16:

„Most tehát miért késlekedsz? Kelj fel, keresztelkedj meg, mosd le bűneidet, segítségül híván az Úr nevét.”

A Cselekedetek könyvében azonban található négy úgynevezett családi keresztség is. Itt fordul elő az „oikos formula”. Meggyőződésem, hogy itt is csak már hitre jutottakat kereszteltek meg, mivel a bibliai leírás egyértelműen erről beszél.

- A 10. fejezet tudósít Koméliusz házanépének megtéréséről. A 2. vers szerint
„egész háza népével együtt kegyes és istenfélő ember volt”.

- A 44. vers pedig így fogalmaz:
„leszállt a Szentlélek mindazokra, akik hallgatták az Igét... Hallották ugyanis, amint nyelveken szóltak, és magasztalták az Istent.” Ezt követően rendelkezik Péter, hogy megkeresztelkedjenek azok, akik megkapták a Szentlelket.

- Az ApCsel 16,25-34 mondja el a filippi börtönőr megtérését. A szöveg figyelmes olvasása egyértelműen meggyőz bennünket indító tételünkről:
„örvendezett, hogy egész házanépével együtt hisz az Istenben” 34. vers.

- ApCsel 18,8a Kriszpusz zsinagógai elöljáróról szól:
„Kriszpusz zsinagógai elöljáró pedig hitt az Úrban egész házanépével együtt; és a korin- thusiak közül, akik hallgatták őt, szintén sokan hittek és megkeresztelkedtek.”

- ApCsel 16,14-15-ben hallunk Lídiáról. Elképzelhető, hogy nem volt férje, hiszen hogyan rendelkezhetett volna a leírt módon (15c)? Tény, hogy a folyóparton asszonyok voltak csak (13.vers), s valószínű - legalábbis ez következtethető ki a leírásból -, hogy még a folyóparton megtért és ott meg is keresztelkedett az övéivel. Hogy ezek pontosan kik voltak nem tudjuk, de az Ige későbbiekben „testvéreknek” nevezi őket (40. vers).

- A teljesség kedvéért említsük még meg Sztefanász házanépének megkeresztelését. Ha összevetjük az 1Kor 1,16-ot az 1Kor 16,15-tel, akkor a következő képet látjuk: Sztefanász házanépe megkeresztelkedett, a szentek szolgálatára szánták magukat, s Pál apostol kéri, hogy az ilyeneknek engedelmeskedjen a gyülekezet. Nyílván ezt nem kérné Pál csecsemők esetében.

Itt érdemes megemlítenünk Ignatius Polikarposz- hoz intézett levelét (Kr u. 110–117), amelyben különbséget tesz a „teljes házanép” és gyermekek között. (Lexikon Zur Bibel 1371. old.) Tehát a teljes házanép nem jelentette a csecsemőket is. A Jn 4,53-ról is hasonlóképpen gondolkodhatunk.

Látásom szerint, tehát az a tény, hogy a Biblia háza- népek megkeresztelkedését említi, semmiképpen nem támaszthatja alá teológiailag a csecsemőkereszt- séget. A figyelmes olvasás nem hagy bizonytalanságot bennünk, hogy itt is hitkeresztséget gyakoroltak. Ezt a sorrendet támasztják alá az apostoli levelek is. Pl.: „Mert mindnyájan Isten fiai vagytok a Krisztus Jézusban való hit által. Akik Krisztusba keresztelkedtetek meg, Krisztust öltöttétek magatokra.” Gal 3,26–27. Lásd még: Ef 4,5; Kol 2,11–12; Zsid 10,22–23

A csecsemőkeresztség másik vélt tartópillére az ún. szövetség teológiája”. Ezt is érdemes megvizsgálnunk az Ige mérlegén. Isten valóban szövetségkötő Úr. Sőt Új Szövetséget kötött Krisztusban az egész világgal, zsidóval és pogányái egyaránt. Valamennyiünk bűnét felvitte a keresztre Krisztus és kivétel nélkül szeret (Jn 1,29); Jn 3,16). Ez a szövetség azonban mindaddig egyoldalú, amíg hittel el nem fogadjuk Isten szeretetét. Pál apostol szerint, ha a család egy tagja elfogadja ezt a szeretetet hittel, akkor a szövetség áldása kihat a többire is. Az 1Kor 7,14 arról szól, hogy ily módon meg lehet szentelve a hitetlen férj és a gyermek is egy családban. Ez a „megszentelés” azonban még nem elfogadás (hitetlen férjről van szó!), tehát nem jogosít fel a keresztelésre. Ugyanis a keresztség nem arra rendeltetett, hogy kifejezze Isten egyoldalú szövetségét az emberrel, hanem arra, hogy megtéréskor kifejezze az elfogadott szövetséget a Krisztusban. (Mk 16,16; ApCsel 8,37; Kol 2,12)

Ezt konzekvens módon gyakorolták az őskeresztyének a már említett és részletezett keresztelés-tör- ténetekben. (A szövetség teológiáról bővebben Kálvinnál, lásd: 7. old.)

2. Az egyháztörténelem tanulsága

Több korai óegyházi irat egyértelműen bizonyságot tesz arról, hogy csak hitre jutott embereket kereszteltek az első időkben.

1. A Didaché valamikor 100-150 között keletkezett Krisztus után. Első hat fejezete egy főleg a Hegyi beszéden alapuló etikai tanítás, majd ezt követően a 7. fejezet beszél a korai egyház keresztséggyakorlatáról:
„Miután mindezeket előtte elmondtátok, élő vízben kereszteljetek az Atya és a Fiú és Szentlélek nevére...

Majd a passzust így zárja:

„A keresztelendő és a keresztelő böjtöljön a keresztelés előtt... egy vagy két napig.”

Azért igen értékes ez az irat számunkra, mert olyannyira elterjedt és elfogadott irat volt, hogy a kezdeti korokban kánoni könyvnek tartották. (Ókeresz- tyén írók 3,92-97)

2. Hermász Pásztora a korai keresztyén iratok között a legnagyobb terjedelmű munka. A harmadik látomás 7/3 részében beszél a megtisztulás igényéről a keresztség előtt:
„Ők azok, akik az Igét hallgatták, szándékukban állt az Úr nevére megkeresztelkedni, de akkor eszükbe jutott az igazsággal járó tisztaság, elpártoltak...”

Majd így folytatja:

„van számukra megtérés... ha elhagyta szívüket minden gonosz cselekedet.” (Apostoli atyák 3,266)

3. Jusztin mártír az ún. 1. Apológiájában a 61. fejezetben ír a keresztségről. Ő 165-ben halt meg, tehát korában még élt az eredeti tanítás. Csak azokat engedték eszerint keresztségre,
„akik meggyőződtek a keresztyén tanítás igazáról és megígérik, hogy ennek megfelelően élnek.” (Kurt Aland: Die Sauglingstaufe...” 29-30.)

Tertulliánusz korában vetődik fel határozottan a csecsemőkeresztség gondolata (160-220). Az ezt szorgalmazók ebben látták az egyház jövőjét biztosítva. Tfertulliánusz a De Baptismo c. művében még elveti a gondolatot:

„Az Úr bizonyára ezt mondja: engedjétek hozzám jönni őket (gyermekeket). Igen, hadd jöjjenek akkor, amikor megtanítják őket arra, amikor megtanulják hová jönnek. Hadd legyenek keresztyénekké és ismerjék meg Krisztust... s hadd részesüljenek a keresztségben saját kérésükre.” (ifj. Almási Mihály: És továbbment az Ő útján örömmel 46.old.)

Hippolitusz Egyházszabályzata a 3. század elején jelenik meg. Ebben említés történik olyan kisgyermekek megkereszteléséről már, akik még nem tudnak beszélni: „Először azokat a kicsiket kereszteljétek meg, akik még nem tudnak beszélni, mindazokat, akik tudnak, hagyjátok beszélni. Akik nem tudnak beszélni, beszéljenek helyettük szüleik, vagy valamelyik családtag.” (K.Aland: Die Sauglingstaufe... 24–25.old)

Az eredeti kéziratok sajnos elvesztek. A legősibb szöveg 500 körülre datálható, de abban a fenti idézet még nem szerepel, csak a későbbi fragmentumokban. Sokan valószínűtlennek tartják azt, hogy Hippolitusz rendelkezett beszélni nem tudó kisgyermekek megkereszteléséről, miközben az irat további részében igen szigorú feltételekhez köti a felnőttek megkeresztelhetőségét. Ilyen feltételeik: 3 év katechumenátus; alapos életvizsgálat; tanúkat kellett hozni, hogy a keresztség előtti pénteken és szombaton böjtöltek; a vasárnapra virradó éjszaka közös írásolvasásra és imádságra kellett menniük, s kakasszóval kezdtek el könyörögni a keresztvízért.

Alapos feltételezések szerint Cipriánusz és Origenész idejében elkezdődtek a csecsemőkeresztségek. Mégis valami, eddig nem tisztázott okok miatt a 4. század első felében krízisbe jutott ez a gyakorlat. Keresztyén családokban született neves személyiségek így Nagy Bazileusz, Ambroziusz, Hieronimusz, Au- gusztinusz csak később, megtérésük idején keresztel- kedtek meg. (Lásd: K. Aland: Sauglingstaufe 16. old.)

Majd ezt követőleg lassan egy visszarendeződésnek lehetünk tanúi. Nazianzi Gergely „oratio”-jában (381.) a gyermekek megkeresztelhetőségét 3 éves korra teszi. Ebben a korban szerinte a gyermek már képes némileg a keresztyénség gondolatait megérteni és kérdésekre válaszolni.

Témánk szempontjából jelentős fordulat állt be Augusztinusz idejében. Valószínű, hogy Augusztinusz véleményformálódását nagyban befolyásolta Pelágiusszal való vitája. Pelágiusz szerint a keresztség nélkül meghalt gyermek is üdvözül. Augusztinusz ezzel szemben képviseli az eredendő bűn tanát. Feltehetőleg, ha Augusztinusz nem találkozik a pelágiánuszi perfekcionalizmussal, nem fogalmazott volna ilyen keményen válaszában: „Ádám óta örök kárhozatra jutnak még a csecsemők is... egy kegyes anyának a csecsemője, ha meghal, mielőtt bemerítették volna, biztosan elvész, míg egy Krisztus ellenségének a gyermeke, akit bemerítettek, üdvözül”. (Almási: És továbbment... 70.old.)

Ez a tétel az ex opere operato klasszikus esete.

Ezek után az egyházban nem volt annyi belső reformenergia, hogy a kérdés széles fórumon napirendre kerüljön.

Luther Márton az Ige teológusa volt. Reformációjának korai éveiben kiállt a hitkeresztség mellett. Így ír a Postilla c. művében:

„A keresztség senkinek sem segít, nem is részesülhet benne más, csak aki saját megáért hisz, és saját hite nélkül senkit sem szabad megkeresztelni. Ha pedig nem tudjuk bebizonyítani, hogy a fiatal gyermekek képesek maguk is hinni, és hogy van saját hitük, akkor az én hűséges tanácsom és ítéletem az, hogy egyenesen álljunk el a csecsemő- keresztségtől - minél előbb, annál jobb - s ne merészeljünk többé egy gyermeket sem megkeresztelni, hogy ilyen balgasággal és szemfényvesztéssel, melynek nincsen semmi sem mögötte, Istennek felmagasztalt méltóságát gúnyoljuk és káromoljuk.” (D.M. Luthers Samtliche Schriften Kirchenpostille 1521 Magyarázat a Mt 8,1–13-hoz.

Ennek ellenére, Luther még említett művének kiadása évében (1526) véleményt változtat. Igaz, ezt csak úgy tehette meg, hogy bevezette a „hívő csecsemők” fogalmát.

Hasonló utat járt be Zwingli is. Kezdetben bátran képviseli a hitkeresztséget, majd 1525-től kötelezővé teszi a csecsemők megkeresztelését. Eredetileg Zwingli is úgy tartotta, hogy a keresztség feltétele a hit. (Werke, Bd. 4. 191. old.) Úgy gondolta, hogy a keresztséggel az adott személy döntőképességének kifejlődéséig várni kell.

„Semmi sem aggaszt annyira, mint az, hogy gyermekeket kell keresztelnem, mert tudom, hogy ezt nem lenne szabad megtennem.” (Quelle IV, 184. old.)

Eközben dicséretes őszinteséggel beismeri:

„Ha mostani gyakorlatomat mégis abbahagynám, attól félek elveszíteném fizetésemet.”

Zwingli számára a keresztség, mint ahogy az úrvacsora is, pusztán egy jelkép volt, amelynek semmilyen sakramentális értéke vagy hatása nincs. Ez a felfogás segített neki abban, hogy később változtasson látásmódján.

Kálvin mindkét Institutiojában kitér a keresztség kérdésére. Érvelése rendkívül ellentmondásos. Egyfelől hangsúlyozza a hit fontosságát:

„A keresztségben ugyanis a bűnbocsánat felől biztosít az Isten, fogadd el hát azt és légy bizonyossá általa. Egyébként pedig ezáltal a sákramentum által semmit sem nyerünk el, csak amit hit által fogadunk el. Ha hiányzik a hit, akkor a sákramentum csak kárhozta tásunkra tanúskodik ellenünk az Isten előtt, mert nem hittünk az Ő ígéretében, amelyet benne közölt. (Institutio 1536. év 144. old.)

Másfelől Kálvin Isten ítéletét helyezi kilátásba, ha valaki gyermekét nem „ékesíti fel” a szövetség jegyével.

Kálvin nehézsége abban állt, hogy egyszerre vívott a római katolikus és az anabaptista táborral. Az elsőnél a hitet a másiknál Isten szuverenitásába vetett bizalmat kéri számon. Sajátos újdonság Kálvinnál - amit egyébként vaslogikával vezet le - az, hogy a csecsemők a keresztség által újjászületnek. Kálvin a János 3,3-ra hivatkozik:

„De – mondják - miként –születnek újjá a kisdedek, akik még sem jónak, sem a rossznak ismeretével nincsenek felruházva? Mi pedig azt feleljük, hogy Isten munkája, ha felfogásunknak nincs is alávetve, mégis nem semmi. Továbbá, hogy a gyermekek, akiknek üdvözülniök kell, aminthogy abból a korból némelyek bizonyára üdvözülnek, előbb az Úrtól újraszületnek, ez a legkevésbé sem homályos.” (Institutio 1559. 613-614.old.)

Érthető, hogy a reformáció egyházában miért ho- mályosodhatott el oly hamar az újjászületés parancsa és a megtérés döntésének szükségessége.

Kálvin a szövetség objektív, Isten felől megkötött oldalára teszi a hangsúlyt. Sajátos szemléletében az Ó- és Újszövetséget egynek látja, s a két jel között: a körülmetélés és a keresztség között teljes azonosságjelet lát. Eme premissza alapján természetesen könnyen levezethető minden tétele.

Márpedig itt lényeges különbségek vannak:

Ószövetség Újszövetség

csak a zsidóké zsidóké és pogányoké

Mt 26,28; Gal 3,28; Lk 3,8;

Ef 2,14-22

testi születéssel újjászületéssel az enyém

kerültek bele Jn 3,5–7

jele a körülmetélés, jele, elfogadás esetén

amely a törvény alá a keresztség, amely a

helyez Gal 5,3 törvény-házasságból ment ki

(vö.: Róm 6-7. fejezeteket +

Kol 2,11–13)

Ha a két szövetségjel azonos lenne, miért keresztelte meg Keresztelő János a körülmetélt zsidókat? Sőt igazában Pál apostolnak még ez sem volt elégséges, az ApCsel 19-ben „újrakereszteli” a már tanítvány, a János keresztségét hordozó efézusi férfiakat. Természetesen ez Kálvin teológiájába semmiképpen nem fért bele, ezért Kálvin ezt egyszerűen teljesen átértelmezi: Szerinte itt csak a Szentlélek-keresztség történt, s Pál nem keresztelte meg a 12 férfit a Jézus nevére (vö. : Kálvin: Cselekedetek könyve, 19. fejezet magyarázata).

Tény, hogy Isten Krisztusban szövetséget kötött velünk és gyermekeinkkel, sőt az egész világgal (Jn 3,16).

Igaz a pünkösdi ígéret: „Mert tiétek ez az ígéret és gyermekeiteké” (ApCsel 2,39), mégis határozottan elmondja az Ige, hogy csak azok keresztelkedtek meg, „akik pedig hittek a beszédnek” (41. v.).

Tehát a keresztség valóban kapcsolatba hozható a szövetséggel és ígéretekkel, de csak úgy, mint annak elfogadását kifejező aktus. Azaz: Krisztussal együtt megfeszíttettem, meghaltam, eltemettettem és feltámadtam hit által (Kol 2,12).

A reformáció gondolatvilágához kapcsolódik még az ún. megelőző kegyelem tana is. Természetesen van ilyen, Isten kiválasztása alapján, csakhogy az Újszövetség sehol sem hozza ezt a fogalmat a keresztséggel kapcsolatba. Az újszövetségi keresztség nem a „megelőző kegyelem”, hanem az elfogadott kegyelem birtokbavétele. Az újszövetségi keresztség az a pont, amelynél a kegyelem, és a megtérő bűnös önkéntes és tudatos válasza találkoznak. Ez a találkozás az isteni és az emberi cselekvés aktusa, s nem helyettesíthető más személy döntésével és hitével.

Feltehetjük még a nehéz kérdést: Keresztség nélkül üdvözülhetnek-e esetleges elhalálozáskor a csecsemők? Erről nem szól az Ige. Minden bizonnyal az Úr különleges módon gondoskodik róluk. Egyetértünk Kálvin szóhasználatával:

„Az teljesen bizonyos, hogy a kisdedeket más katergóriába kell sorolni” (Inst. 619. old. Lásd ehhez még az 1Kor 7,14-et).

Másfelől Jézus Krisztus szerint az is bizonyos, hogy már egészen a fiatal években is megszülethet a gyermekekben olyan hit, amelyet a mi Urunk példává tesz a vitatkozó felnőttek számára (Mt 18,6 és Mk 9,42).

Összefoglalva azt mondhatjuk, hogy reformátoraink egy része kezdetben bibliai alapon jól látta a hit és a keresztség összefüggésének a fontosságát, mégis a radikális anabaptisták perfekcionalizmusától tartva, valamint a korabeli politikai erőviszonyokat feltérképezve, nem tudta keresztülvinni felismerését. A protestantizmus későbbi széttöredezésének egyik oka sajnos éppen ez a döntés lett. Amitől eleink féltek, az megtörtént: a harcban kisközösségek váltak ki, máglyák gyúltak, amelyek nagyban gyöngítették Krisztus népének erejét, tekintélyét és egységét.

A református egyházban a hosszú hallgatást Karl Barth törte meg. Szerinte a csecsemőkeresztség Krisztus testének sebe, és a keresztség betegsége, amely gyógyítható ugyan, de nagyon veszélyes. A csecsemőkeresztség a corpus christianum-ba vezet el, a hívők keresztsége pedig a Konstantinusz előtti hitvalló hívőkből álló gyülekezethez.

„Mit akarok? - A jelenlegi csecsemőkeresztség helyett olyan keresztséget, amely felelősségteljes cselekedet. Azt, hogy a jelölt ne passzív résztvevője legyen csupán az eseménynek, hanem Jézus Krisztus szabad partnere. Szabadon döntsön, szabadon tegyen hitvallást hajlandóságáról és készségéről.” (Die kirchliche Lehre von der Thufe 1943. Zürich 40.old.)

3. Tartalmi kérdések

Miért kell megkeresztelkednünk?

- Mert Jézus parancsa (Mt 28,19; Mk 16,16).

- Mert Jézus is megkeresztelkedett (Mt 3,13-16).

- Jézust az Atya megerősítette keresztsége alkalmával hivatásában (Mt 3,17).

- A tanítványok gyakorolták a keresztséget (ApCsel 2,41).

Mit jelent a keresztség?

- Jelképes cselekmény, amely szorosan a Krisztusban és bennünk végbement és végbemenő szellemi valóságot fejezi ki: vallást teszünk arról, hogy Krisztussal együtt meghaltunk, eltemettettünk és feltámadtunk. Ezáltal követjük engedelmességben Jézus Krisztus szavait, és bizonyságot teszünk arról, hogy Istennek akarunk élni (Róm 6,1-11).

- Jelenti a keresztség az ítélet vizét. Az 1Pt 3,20 Nóé özönvizét mint előképet (esetleg ellenké- pet=antitypos) kapcsolatba hozza a keresztséggel. Abban ugyanis Isten megbüntette az engedetlenséget.

- Jelenti a megtisztulás vizét (Ef 5,26; ApCsel 21,16; 1Kor 6,11; 1Pt 3,21).

- Jelenti óemberünk eltemetését (Róm 6,1-11).

- Jelenti feltámadásunkat és az új életben való járást. Igen érzékletesen fejeződik ez ki az 1Kor 10,12-ben és az 1Pt 3,20-ban. Ezek szerint a megkeresztelt ember régi életét Isten megítélte, mint Nóé régi világát. Semmi sem volt tiszta abban. Aki szabadulni akart, belépett a bárkába, s az átmentette őt egy új világba. Mikor kilépett, egy új szövetségbe lépett bele, amelynek jele a szivárvány volt. Hasonlót fejez ki az Egyiptomból való szabadulás története is. Akik átkeltek a Vörös-tengeren, egy bűnös világot hagytak maguk mögött, a rabszolgatartó pedig elpusztult a hullámsírban. Egy világ elmúlt számukra és „szabadítójuk”, Mózesük vezette őket az ígéret földjére. Hasonló történik a keresztségben is. Megvalósul a Gal 2,20; valamint Krisztus felöltözése. Mások mindezt egyszerűen Krisztussal való identifikációnak hívják: azonosulás Krisztussal.

- Jelenti még:

- a bűnbocsánat pecsétje (ApCsel 2,38)

- a szövetség jele (Kol 2,11)

- imádság (1Pt 3,21)

- az újjászületés fürdője (Tit 3,5)

4. A keresztség formai kérdései

Köztudott, hogy a baptisma (baptidzein) elsősorban bemerítést jelent (Ld. Bauer szótár + Varga Zsigmond szótára). Egy szimbólum, amely egy mögöttes szellemi tartalmat fejez ki, látható képpel. A szimbólumokat nem lehet megváltoztatni, mert azok éppen arra hivatottak, hogy az általuk jelzett dolgot formailag megjelenítsék.

Különösen fontos ez a keresztség kérdésénél. Ezen a ponton kell néhány megjegyzést tenni Victor János: „A keresztség szimbolizmusa” c. írásáról. Victor János azt állítja, hogy az ÚSz-ben előfordul a baptidzein szó, vízzel való leöntés, meghintés értelmében is. Ehhez a Lk 11,38 igehelyet elemzi. Jézust egy farizeus meghívja ebédre, de megbotránkozik azon, hogy Jézus előtte nem mosakszik meg (ú proton ebaptisthé) Victor J. másokkal együtt lehetetlennek tartja, hogy Jézustól a farizeus bemerítkezést várt volna el étkezés előtt. Ehhez fontos megjegyeznünk, hogy a híres újszövetségi Strack-Billerbeck kommentár tud étkezés előtti rituális kéz-bemerítésről, a Jézus korabeli zsidóság körében. A neves szerzőpáros a Mk 7,4-hez fűzött magyarázata szerint a farizeusok a piacról hazajövet, 40 sea vízben (486 liter) megmerítették kezüket illetve egész testüket (11,14). Mivel Jézus is igénk szerint az utcáról jött be a házba, ahol sok emberrel érintkezhetett, a farizeus érthető elvárása volt, hogy Jézus ilyen értelemben baptizáljon, s ne csak a hagyományos kézleöntést alkalmazza.

Victor János továbbá bizonyítani próbálja, hogy a bemerítéses keresztséghez nem tartozhat semmiféle újszövetségi keresztség-tartalom. Tehát ez a jelkép, mint forma, nem fejez ki semmit abból, amit a keresztség ad, így nyugodtan megmaradhatunk a „meghintésnél”.

Ezzel szemben állítjuk, hogy a bemerítés (vagy a test teljes megmosása) jól kifejezi a következő lelki-szellemi valóságokat:

Eltemettetés és feltámadás

Nem véletlen, hogy számos ős- illetve ókeresztyén temetőben keresztelés-ábrázolásokat találunk. A keresztyének azt tartották, hogy aki már egyszer meghalt, nem hal meg ismét, hanem él Krisztusnak. S ezt a szellemi tényt a keresztséghez kapcsolták.

Róm 6,4 „A keresztségben vele együtt el is temettek benneteket, és vele együtt fel is támadtatok...”

Ef 5,14 „Ébredj fel, aki alszol, támadj fel a halálból, és felragyog neked a Krisztus.”

Ez az Ige valószínű egy őskeresztyén keresztség- himnusz, amely a halálból való feltámadást írja le.

Pál apostol az evangélium lényegét az 1Kor 15,1–5-ben mondja el. Ez három történelmi tény:

Krisztus halála,

eltemetése,

és feltámadása.

A megtérés és a keresztség nem más, mint e három történelmi ténnyel való azonosulás.

A teljes megfürdés képe (újjászületés fürdője)

A Tit 3,5-öt sem lehet kihagyni a Bibliából. Elképzelhetetlen egy újszülött esetében, hogy megfürdeté- sét néhány csepp vízzel elvégezhetjük. Itt is inkább a bemerítés fejezi ki a szellemi történést.

Ide tartozik a Jn 13,10 is. Ebben az Igében Jézus szembe állítja a kis lábmosást a teljes fürdéssel, amelyen úgymond már átmentek a tanítványok. Ismerve a János evangéliumának sakramentalizmusát, nyugodtan alkalmazhatjuk ezeket a képeket a keresztségre és az azt követő úrvacsorára. Ezt a látást támasztja alá még az ApCsel 22,16, 1Kor 6,11 és a Zsid 10,33 is.

Vörös-tengeri átkelés.

Az 1Kor 10,1–5-ben Pál apostol párhuzamot von a Vörös-tenger medrén való áthaladás és a keresztség között. Hasonlóan érvényesül a keresztség szimbolizmusa az 1Pt 3,20–21-ben. Nóé bárkáját (a keresztség hatásának antitipusa) alulról az áradat, felülről a lefelé zúduló eső vette körül.

Levetkőzés - Felöltözés

Ez a kép is a teljes bemerítés, vagy teljes megmosás mellett szól. Lásd Kol 2,11 és Gal 3,27. (Régi élet levetése, Krisztus felöltözése)

Az első keresztyének nagy valószínűséggel csak a bemerítést használták. Lásd: Mt 3,16: „kijött a vízből...”

Mk 1,9-11: „azonnal feljött a vízből...”

ApCsel 8,36: Az etióp főember is vízbe merül. (Valószínű egy kancsónyi víz volt a kocsin is, de szándékosan a szó eredeti jelentésének megfelelően történt a keresztelés.)

Az ApCsel 2 szerint Jeruzsálemben pünkösdkor 3000 ember keresztelkedett meg. Sokan vízhiányra hivatkozva, inkább a meghintést tartják valószínűnek ebben az esetben. Szerintem nagyobb vízpocsékolás 3000 ember fejére egyenkét néhány deci víz öntése, mint maga a bemerítés. Köztudott, hogy Jeruzsálemben több fürdésre alkalmas medence is volt: Bethesda, Siloám stb.

A jeruzsálemi ún. felső városban folytatott újabb ásatások leletei elgondolkodtatóak: Minden zsidó lakóházhoz 2-5 rituális medence ún. mique épült. Tehát nem lehetett gond 3000 személy bemerítése. S mindez Jézus korában, Jeruzsálem eleste előtt!

A Didaché csak kivételes esetben ajánlja a meghintést, ha a bemerítésre egyébként nincsen semmi lehetőség.

A Ravennai Zsinat 1311-ben praktikus okokra hivatkozva engedélyezi a meghintést, korábban csak a bemerítést gyakorolták.

Az ortodox egyház ma is a bemerítést gyakorolja.

A római katolikus törénetírás István királyunk bemerítéséről tudósít. Kálvin az Institutioban a bemerítés kérdésében teljesen nyitott, szerinte ezt a helyi szokások és lehetőségek függvényében kell látnunk.

A mai római katolikus liturgia is szabadon kezeli a kérdést.

5. Az„újrakeresztelés”-ről

Az anabaptizmus gyökerei az Újszövetségre vezethetők vissza. Pál apostol Efézusban olyan tanítványokra lelt, akik csak a János keresztségét ismerték. Pál ezt kevésnek tartotta, mivel egykori megkeresz- telkedésükkor nem volt kapcsolatuk sem Jézus Krisztussal sem a Szentlélekkel. Ezért ismét baptizálja őket (ApCsel 19,1–7).

A középkori és későbbi egyháztörténetben az „újrakeresztelés” igénye rendszerint ébredéskor, lelki megújuláskor jelentkezett. Emberek hitre jutottak, megnőtt szívükben a Szentírás tekintélye, s az annak való engedelmességi vágy.

Ha eredeti keresztségük körül valamilyen nem bibliai momentumot vagy hiányosságot láttak, számukra az újrakeresztelkedés hitbeli-lelkiismereti kérdéssé vált. Így történt ez a reformáció idejében és a későbbi megújulási mozgalmakban is.

„Újrakeresztelést” gyakorol a legtöbb kisegyház a baptistáktól elkezdve a legkisebb közösségekig.

Az újrakeresztelés igénye elérte a legtöbb tradicionális egyházat. Így különösen erősen jelentkezett az anglikán, valamint egyes hollandiai református egyházakban. Az Új-zélandi Presbiteriánus Egyház hivatalosan is bemeríti, egy precízen kidolgozott liturgia keretében azokat, akik csecsemőkeresztségükkel nincsenek teljesen megelégedve. Ezt az aktust azonban nem újrakeresztelésnek, hanem „keresztség-megújítás”-nak nevezik.

A Németországi Ev. Egyházban működő „Geistliche Gemeindeerneuerung” (GGE) mozgalom újabban a „Taufentfaltung” fogalmát próbálja bevezetni. Ez a látásmód a második keresztséget az első kibontakoztatásának tekinti. (Zeitschrift der GGE in der Ev. Kirche, Nr 47. 18. old.)

Mi okoz lelkiismereti kérdést az újrakeresztelést kérők életében?

- keresztelésük nem a Bibliában található sorrendiségben történt. A hitet megelőzte a keresztség. Számukra elfogadhatatlan a „helyettesítő hit” fogalma, mert azt a Biblia soha nem alkalmazza a keresztségre és az üdvösségre. (A gyógyításra igen.) De legtöbbjük családi hátterében ilyen sem volt, inkább csak egy hagyománynak engedtek a keresztség alkalmával.

- keresztelésük nem a megfelelő formában történt. Nem baptizálás (bemerítés) történt, hanem meghintés.

- főleg római katolikusok úgy gondolják, hogy keresztségük a Bibliától idegen kultusz keretében történt. Így pl. Mária-imádatra, meghalt szenteknek mondott imádságokra gondolnak.

- Az újrakeresztelésnek lélektani okai is vannak. A népegyházak némelyike oly nagy mértékben eltért a bibliai normáktól tanításban, gyakorlatban és lelkületben, hogy az újrakeresztelés bizonyos esetekben a fenti okokon túl, a csendes protestálás eszközévé is lett.

Bárhogy is legyen, akik „újra” meg akarnak ke- resztelkedni, azok legtöbbször egy teljes bibliai keresztségre vágynak. Krisztustól nem távolodni, hanem hozzá közeledni szeretnének. Ezzel kérésükkel nem az Igét akarják megvetni, hanem betölteni azt. Nem tagadják a csecsemőkorban kapott áldást, de úgy látják, hogy maga a keresztség aktusa nem a helyes ismeret szerint történt (Róm 10,2–3).

6. Javaslatok

1. Folytassunk bibliai tanulmányokat a keresztségről. Mivel az Ige egyháza vagyunk, az Igéből kiindulva kell igazolnunk eddigi gyakorlatunkat. S ha ez nem lehetséges, vagy rendkívül kétséges, ne találjunk ki „jobbat” annál, amit Jézus és az apostolok tanítottak. Szögezzük le, az Újszövetségből nem igazolható a keresztség eredeti bűnt eltörlő hatása. Egyetlen igehely sem hozza a keresztséget a megelőző kegyelemmel összefüggésbe, sem nem köti össze azt a testi születésből adódó szövetséggel. Az Újszövetség az ellenkezőjét hangsúlyozza (Jn 1,13 és Jn 3,5-7). Jézus mondta: Ha szerettek engem, parancsaimat megtartjátok (Jn 14,15). Ez a keresztségre is vonatkozik. Ha készek vagyunk eddigi gyakorlatunkat revideálni, ezzel kifejezhetjük Jézus iránti szeretetünket.

2. A csecsemőket Jézus nem megkeresztelte, hanem megáldotta. Tegyük azt, amit Jézus tett! Hiszen, ha hívő a szülő, akkor keresztség nélkül is kiválasztott és szent (1Kor 7,14). Várjunk türelemmel a megáldás után arra, hogy ez az ígéret és kiválasztottság, mint kis virág kibomlik és a növekvő gyermek életében, a hitben realizálódik. Miért vennénk el tőle a tudatos döntés kifejezésének Istentől rendelt „élményszerű” kifejezési formáját, amelyre mindig emlékezhet ő maga is?

Ha pedig nem hívő a szülő, akkor meg úgysem használ a keresztség semmit a reformátorok szerint sem, csak abba a tévhitbe ringatja a szülőket, hogy gyermekük nem pogány, s feladatuk nagy részét ezzel letudták. Itt szeretnénk hangsúlyozni azt, hogy ne legyen missziói eszköz a keresztség, mert ez a rendeltetésével való visszaélés. Missziói eszköz az Ige hirdetése, maga az evangélium. Mint ahogy az úrvacsorát sem tekinthetjük missziói eszköznek (ezzel csalogatunk embereket az egyházhoz), hanem csak hitben éretteket hívunk a szent asztalhoz. Ennek hiányában csak ítéletet és kárhozatot veszünk magunkhoz. Pál szerint a rossz úrvacsorai gyakorlat miatt Korinthus- ban sok beteg, gyenge és alvó (elaludt=meghalt) hívő volt. Nem tehetjük fel ezt a kérdést a kereszt- séggyakorlatunkkal kapcsolatban is? - A nem hittel vett úrvacsora ellenünk dolgozik (1Kor 11,27–34).

A „megáldás” esetében természetesen anyakönyvezhetnénk a csecsemőt, s szüleik nyilatkozata alapján reformátusnak tekintenénk. A teljes gyülekezeti tagság a konfirmációval egybekötött keresztséggel történne. Bizonyos esetekben a keresztséget már gyermekek esetében is kiszolgáltathatnánk (Mt 18,6), ha hitre jutnak és ezt kérik.

Ezeket a gondolatokat – a római katolikus egyház gyakorlatához hasonlóan – alternatív ajánlásként kellene megjelentetni, s gyülekezeteink fakultatíve vezethetnék be, presbiteri döntés alapján.

„Már vannak keresztény szülők, akik ezt az eljárást választották: az újszülöttet bemutatják az egyházközségnek, aki beírja őt hívei névsorába. Később a szülők végigkísérik gyermeküket fokozatos felfedező útján, aki lépésről lépésre ismeri meg az Úr Jézust, de hagyják, hogy ő saját maga kötelezze el saját magát a keresztségben... Arra is fontos emlékeztetnünk, hogy a rendszeres csecsemőkeresztség egyik indítóoka a félelem volt: mintha a keresztség nélkül meghalt gyermek az eredeti bűn következtében nem juthatna Istenhez. Mintha ily visszautasítás összeegyeztethető volna az Úr végtelen gyengédségével.” (F.Monfort: A szeretet hite [Katekézis az evangélium alapján] OMC Verlag Wien 1979. 80-85. oldal)

Minden bizonnyal mindennek megvalósulása évtizedes program lenne. Eközben szükséges egymás véleményének respektálása, tiszteletben tartása. Ez a fakultatív lehetőség már több református egyházban is megvalósult: így a francia, svájci, valamint az angol United Reformed Church-ben. Tudomásom szerint ez a helyzet az Európán kívüli ref. egyházakban is, így pl. Koreában.

Egyébként hitvallásaink idevonatkozó álláspontjai a keresztség tartalmát illetően kiválóak. Csupán a He- idelbergi Káté 74. kérdését kellene újrafogalmazni. (Meg kell-e keresztelni a kisdedeket?)

c.) Warns század eleji német teológus kimutatta, hogy a keresztség nem egyik pillanatról a másikra veszítette el eredeti formáját. Először csak a róla való tanítás hajlott el az ex opere operato irányába. Ennek a „tanfejlődésnek” csúcsa Augusztinusznál található meg. Innen már könnyen adódott a csecsemők megkeresztelésének lehetséges, majd kötelező gondolata. Amikor pedig ez meghonosodott, könnyű volt a XIV. századtól az eredeti tan elhagyása után, az eredeti formát is elhagyni. Először csak kivételesen, majd általánosságban is. - Ne harcoljunk Isten Igéje és rendelése ellen! Ne legyünk olyan elbizakodottak, hogy jobban tudunk görögül, mint a közel 2000 éves görög ortodox egyház, amely a bemerítést tekinti az eredeti formának.

Kálvini gyökereink a bemerítést illetőleg megnyugtatóan nyitottak. Mint említettük, Kálvin nem veti el ab ovo a bemerítéses keresztség kérdését. Szükséges lenne református egyházunkban alternatív módon engedélyezni a hitrejutott személyek be- merítkezését. Ez egy lépés lenne az eredeti forrásokhoz való visszatérés útján.

7. Várható következmények

a.) Luthert idézve: A bibliai gyakorlatot követve kevesebb személy jönne a keresztségre, mint amennyit hoznak, ezáltal egy lépést tennénk a hitvalló egyház irányába.

b.) Másfelől kevesebb hitvalló, felébredt ember hagyná el egyházunkat. Köztudomású, hogy számos szabadegyház alapítója és tagja református múlttal rendelkezik. Tehát egyházunk érdeke lenne kereszt- séggyakorlatunk megújulása. A nekünk adott ébredések gyümölcseit az eddigiek folyamán mások aratták le.

c.) Előtérbe kerülne a megtérés kérdése. A keresztség visszanyerné „mérföldkő” szerepét a keresztyén életben.

d.) Missziónk intenzívebbé válnék. Jobban ránk terhelődnék az, hogy nincs „minden elintézve”. A szülőket is aktivizálná gyermekük intenzívebb nevelésére. Hiszen ma, a megkereszteltek kisebbik fele jut el a konfirmációra, s utána is hamar elhidegül gyülekezeti kapcsolata.

e.) Nem kellene hamis fogadalomra kényszeríteni a szülőket és keresztszülőket. A megtérésre a hívő szülő sem lehet garancia. A Biblia nagyjainak életéből is kiderül, hogy Istennek csak gyermekei vannak, de nincsenek unokái (Dávid fia Absolon lázadó; a nagy reformer Jósiás fia nem folytatja atyja munkáját).

f.) A lelkigondozói aspektus sem jelentéktelen. A Róma 6. és 7. fejezetek fejtik ezt ki. A keresztségben eltemettetik óemberünk. A mi új, belső emberünk „új házasságba léphet” immár nem a törvénnyel (Róm 7,4), amely halált nemz, hanem Krisztussal. Őrá kell tekintenünk, s nem óemberünknek engedni (Róm 6,12)!

Új látást nyerhetünk magunkra, óemberünkre és Krisztusra nézve.

Fordítota: Háriné Boncz Dalma

Felhasznált irodalom:

- Kurt Aland: Die Süuglingstaufe im NT und in dér altén Kirche 1961. München

- ifj. Almási Mihály: „És továbbment az Ő útján örömmel”. Előszó: Dr. Kocsis Elemér; Szabadegyházak Tanácsa 1976.

- Karl Barth: Die kirchliche Lehre von der Taufe 1949. Zürich

- G. Barth: Dei Taufe in frühchristlicher Zeit

- G.R. Beasley-Murray: Baptism in the New Testament

- Oscar Cullmann: Die Tauflehre des Neuen lestaments 1948. Zürich

- Didaché tón dodeka apostolon

- Ókeresztyén írók sorozat 3.

- M. Green: Baptism. London, 1987.

- Heidelbergi Káté 69–74. kérdések

- II. Helvét Hitvallás: (A keresztségről c. fejezet)

- Joachim Jeremias: Nochmals: Die Anfünge dér Kindertaufe

- Kálvin: Institutio 1536. Institutio 1559. Ref. Egyházi Könyvtár VI. és XIX. k.

- Hans Kirsten: Die Taufabsage, Berlin 1960.

- H. Monfort: A szeretet hite, Wien OMC 1979. (Rk. katekézis)

- David Pawson: Wiedergeburt (Verlag Projection J.) Mainz-Kastel (1931.) -Strack-Billerbeck: Kommentár zum NT, München 1978.

- Szathmáry Sándor: A keresztség az Újszövetségben (Református Sajtóosztály 1990.)

- Varga Zsigmond: Újszövetségi görög-magyar szótár (Református Sajtóosztály 1992.)

- Victor János: A keresztség szimbolizmusa

- Warns: Die Taufe, Bad Homburg 1913.

- O. Weber: Grundlagen der Dogmatik, Berlin 1964.

„A kiküldetési parancs egyértelmű: megkeresztelni csak tanítható és hitrejutott embereket lehetett. ”

„A keresztség nem arra rendeltetett, hogy kifejezze Isten egyoldalú szövetségét az emberrel, hanem arra, hogy megtéréskor kifejezze az elfogadott szövetséget a Krisztusban.”

„Ezek után az egyházban nem volt annyi belső reformenergia, hogy a kérdés széles fórumon napirendre kerüljön.”

„Kálvin a szövetség objektív, Isten felől megkötött oldalára teszi a hangsúlyt.”

„Jelképes cselekmény, amely szorosan a Krisztusban és bennünk végbement és végbemenő szellemi valóságot fejezi ki.”

„Nem véletlen, hogy számos ős- illetve ókeresztyén temetőben keresztelés-ábrázolásokat találunk.”

„Az újrakeresztelés igénye elérte a legtöbb tradicionális egyházat.”

„Folytassunk bibliai tanulmányokat a keresztségről.”

„Kálvini gyökereink a bemerítést illetőleg megnyugtatóan nyitottak.”

AKTUÁLIS

A most következő cikkek közös témája a nemi identitás kérdése.

Az első cikk a kérdésnek a bibliai tudományos világban megjelenő egyik vetületét villantja fel. A második gyakorlati, lelkipásztori szempontokat vet fel. A harmadik pedig abban ad tanácsokat, hogy a családban, a gyermeknevelés során hogyan hozzuk szóba a nemi identitás témáját.

A cikkekben megjelenő gondolatokat kérjük, ne úgy fogadja a kedves olvasó, hogy azok egyházunk hivatalos álláspontja a témában. Annál inkább sem, mivel a szerzők amerikai keresztények. Azzal a céllal mutatjuk be ezeket a cikkeket, hogy segítsük a közös gondolkodást. Ha valaki szívesen küld saját cikket, tanulmányt a témában lapunknak, kérjük, küldje el szerkesztőségünknek a szolgatars@gmail.com címre!

A szerkesztő

„A férfi és a nő egyformán Isten képére lett teremtve, Isten által megáldva és uralmat adva a kezébe minden teremtmény felett.”

„A fő ok, amiért ezeket így felsoroltam, az, hogy megmutassam, mekkora egyetértés van és lehet az egalitáriusok és a komplementerek között.”

Sam Rainer

KÉSZÍTSD FEL A GYÜLEKEZETET A TRANSZGENDER VENDÉGEKRE

Néhány évvel ezelőtt találkoztam először transzgender vendéggel a gyülekezetben. Hasonló volt a többi vendéghez. Keresett valamit, amivel betöltheti az űrt az életében. A sötét problémák, amelyek mérgezték a lelkét, nagyban megegyeztek azokkal a problémákkal, amelyekkel mások küzdenek. Az egyik ilyen, hogy alkoholista volt, s az alkohollal megpróbálta elnyomni a fájdalmát. Mint oly sokan, ő is küzdött azzal, hogy ki is ő valójában. A transzgender vendégünk tényleg valami más akart lenni, majd néha ugyanabban a beszélgetésben meggondolta magát. A képlékeny identitás egy átok. Nem tudod, ki vagy, és ezt nagyon nem szereted.

Ez egy összetett probléma

Istennek a megváltásról alkotott képe igen egyszerű: Jézus megment. Az értelmezések szerint megváltásunk Krisztusban ennél mélyebb – tudjuk, kik vagyunk. Mégis, a bűn megbonyolítja a dolgokat. Nem kéne tehát meglepődnünk azon, hogy ebben a bukott világban az emberek azzal küzdenek, hogy megértsék az identitásukat, beleértve a nemiséget is. Ráadásul a transzgender megbélyegzés is eltűnőben van. Az amerikaiaknak csak 35%-a gondolja úgy, hogy erkölcsileg helytelen, ha valaki más neműnek vallja magát, mint aminek született.

Valószínűleg lesz olyan, hogy egy transzgender vendég érkezik a gyülekezetbe

Nem hagyhatod figyelmen kívül ezt a témát, mintha soha nem fordulhatna elő olyan, hogy egy transzgender vendég érkezik a gyülekezetedbe.[1] A Life Way kutatása szerint több mint 40%-a a 18 és 24 év közötti fiataloknak állította, hogy van transzgender ismerőse. Kortól függetlenül az amerikaiak 27%-a ismer személyesen olyat, aki transzgender. Minden harmadik nő és minden ötödik férfi állítja, hogy ismer transzgender személyt. Ha a gyülekezet jól végzi az elhívását, akkor biztos, hogy meg fog jelenni transzgender személy a közösségedben, pusztán azért, mert az emberek olyanokat hívnak el, akiket ismernek.

Mit tehetsz, hogy felkészítsd a gyülekezetet erre a helyzetre? Vannak olyan lépések, amiket te magad is megtehetsz? Hogyan tudod átvezetni a gyülekezeted ezen az összetett kulturális tényezőn?

Készítsd fel a gyülekezetet: mit tegyünk?

Meghívás és bátorítás

Minden gyülekezetben minden dicsőítő alkalomnak nyitottnak kellene lennie bárki számára. Sőt, a pásztornak kellene példát mutatnia abban, hogy vendéget hív a gyülekezetbe. A transzgender szomszédodat sem szabadna kizárni abból, hogy meghallja az evangéliumot. Szinte minden gyülekezet azt állítja, hogy „bárkit szívesen látunk”. Mégis kevés az a gyülekezet, aki kezdeményez/nyit olyan emberek felé, akik nem olyanok, mint a közösség nagy része. Ha a gyülekezetvezetők és a pásztorok elkezdik meghívni transzgender ismerőseiket, akkor az másokat is arra bátorít, hogy ugyanezt tegyék.

Figyelmesen hallgass!

Ha egy konzervatív evangelikál gyülekezetből érkeztél (mint én), akkor valószínűleg zavarónak fogod találni az önismereti problémákat. Egy gazdag ember nem mondja magáról, hogy szegény, csak hogy elkerülje az adózást. Egy fehér ember nem fogja feketének vallani magát, csak hogy fekete életérzésben legyen része. Egy fiatal állampolgár nem mondhatja magát öregnek azért, hogy igénybe vehesse a nyugdíjas kedvezményt a boltban. Azonban ma már nem választhatod meg a nemi identitásodat, ahogy a gazdaságit, etnikait vagy a kor szerintit. Mégis, habár nem értesz egyet egy transzgender személy döntésével, figyelmesen meg kell hallgatnod. A régi mondás ma is igaz: Az embereket nem érdekli, mennyit tudsz, amíg nem tudják, mennyi érdekel. Semmilyen mértékű önigazolással sem lehet megnyerni egyetlen lelket sem. Az első lépés ahhoz, hogy elérj egy transzgender személyt, az, hogy figyelmesen meghallgatod. Meglepődsz, mennyi hidat lehet építeni egy hallgató füllel.

Mutass őszinte érdeklődést!

Jézus szereti a transzgender embert, s neked is így kéne tenned. Bántó viccek és a prédikációban elrejtett szurkálódó megjegyzések nem fogják megoldani a problémát. Törődnünk kell azokkal, akik a nemi identitásuk megtalálásával küzdenek. Földbe dughatod a fejed a témával kapcsolatban, vagy szeretetet mutatsz a megtört és összezavarodott emberek felé. Az igazság és a szeretet ugyanazon érme két oldala. Isten igazsága arra kényszerít bennünket, hogy szeressünk másokat. És ahhoz, hogy másokat szeress, nem kell az igazságban megalkudnod.

Taníts tisztán, ne árnyaltan, de csak miután kialakult a bizalom!

Akár prédikációban, akár házi csoporton kezdd egyenesen a téma lényegénél, és beszélj róla biblikusan és egyértelműen. Ne rejtsd el nagy szavak vagy zavaros célzások mögé. Mondd el pontosan az embereidnek, mit vársz tőlük, hogyan gondolkodjanak ebben a témában. Ha a hírekben több a tény a nemi identitásról, mint a prédikációdban, akkor nem tanítasz, csak bohóckodsz. Ugyanezt kellene tenni a transzgender emberekkel – nyíltan, tisztán tanítani őket. Mindenesetre fel kell ismerned, hogy egy bölcs tanítás az igazságról nagyot szól (eredetiben: nagyot üt, mint egy bowlinggolyó, ami tarol – a ford.). A kemény igazságot akkor fogadják jól, ha már felépült a bizalom. Máskülönben úgy érzik, csak fejbe vágtad őket a Bibliáddal.

Készítsd fel a gyülekezetet: mit ne tegyünk?

Ne hagyjuk figyelmen kívül a témát!

Nem fog elmúlni. Az embereid nagy része figyelemmel kíséri ezt az ügyet. Miért? Mert egy többségi kulturális eltolódást reprezentálnak. A pásztorokat Isten hívta el, hogy pásztorolják a közösséget. Ha te gyülekezetvezető vagy, akkor a gyülekezetednek válasszal tartozol ezzel a fontos témával kapcsolatban is. Készítsd fel a vezetőket egy bátorítással a témában.

Ne reagáljunk zsigerből!

Hallható sóhajok és szemforgatások nem segítenek. Ha összeakadsz egy transzgender személlyel, ne reagálj undorodva zsigerből. De ne ess át a ló túloldalára se elnagyolva a kedveskedést, hogy elrejtsd a nyugtalanságod. A transzgender emberek valós emberek és átlátnak a színjátékon. Tanítsd az ajtóban álló üdvözlőket ebben a témában!

Ne kreáljunk felesleges ellenségeket!

Az evangélium maradjon a középpontban. Ne feledd, az egyház nem test és vér ellen hadakozik. Nem a szomszédunk az ellenség, még ha transzgender is. Sajnos túl sok kereszténnyel találkoztam, köztük pásztorokkal is, akik úgy panaszkodnak a társadalom erkölcsi hanyatlásáról, mintha a pokol bugyrai elkerülhetetlenek lennének. Isten ügye nem halad előre fogcsikorgatva. A hangos panaszkodás csak ellenségeket szül. Azonban az evangélium hangos hirdetése növeli Isten országát.

Ne mondd, hogy „meg tudom oldani”!

Visszatérve első transzgender vendégemre: a probléma nem az volt, hogy egy elkeseredett embert próbáltam elérni. Ezt a mai napig nem bánom. A hiba, amit pásztorként elkövettem, az volt, hogy belementem ennek az embernek az elképzelésébe. Azt hitte, majd én megoldom és adok pár varázslatos ötletet, hogy elmúljon a fájdalma. Természetesen elmondtam neki az evangéliumot. Természetesen elmondtam, hogyan gyógyít meg Jézus. De nem próbáltam teljesíteni azt a plátói elvárását, hogy én képes vagyok megoldani az ő problémáját. Azt gondolta, én meg tudom oldani. Én meg beleálltam ebbe a szerepbe. Ráadásul vannak, akik nem is akarják, hogy megoldd a problémájukat, mert nem gondolják, hogy megtörtek lennének. Ne hitegess, hogy olyat tehetsz, amit csak Krisztus tud megtenni!

A gyülekezetedbe fognak érkezni transznemű vendégek, és a közösségedet erre valószínűleg fel kell készíteni. Tanítsd meg nekik, mit tegyenek és mit ne tegyenek!

Eredeti cikk:

https://samrainer.com/2017/02/preparing-your-church-for-transgender-guests

Fordította: Háriné Boncz Dalma

1. A cikk 2017-es, és megállapításai amerikai környezetre vonatkoznak. Ezek a tendenciák azonban egyre inkább megjelennek nálunk is. (A szerk.)

„Törődnünk kell azokkal, akik a nemi identitásuk megtalálásával küzdenek.”

„A hangos panaszkodás csak ellenségeket szül. Azonban az evangélium hangos hirdetése növeli Isten országát.”

Andrew Linder

HOGYAN ÉS MIÉRT BESZÉLJÜNK A GYEREKEINKKEL A NEMI IDENTITÁSRÓL

Akár tetszik, akár nem, a jelen események hatására szülőként bele lettünk kényszerítve egy olyan helyzetbe, ami megkívánja, hogy szükséges beszélgetnünk gyermekeinkkel a nemi identitásról. Amíg Amerika azzal küszködik, hogy eldöntse a nemi identitását, a te családodban nem kell ennek így lennie.

Néhányan még mindig megkérdőjelezik, miért kellene erről beszélnünk a gyerekekkel. Íme néhány gyakorlati ok, hogy miért fontos ez mégis:

- Ha először nem tőlünk hallják, akkor előbb vagy utóbb mástól fogják (és valószínűleg nem a mi szemszögünkből).

- Megkíméljük magunkat egy olyan kellemetlen és valószínűleg váratlan helyzettől, mikor a gyerekünk bemegy egy nyilvános vécébe, majd több kérdéssel jön ki, mint mikor bement.

- Szülőként lehetőséget kapunk arra, hogy megtanítsuk gyermekeinknek Isten látásmódját az emberi és nemi identitásról.

Itt van néhány fontos pont, amiről beszélhetünk a témában gyerekeinkkel:

Isten világosan beszél a témáról

Míg körülöttünk a világ azzal küszködik, hogy megfogalmazza az igazságot arról, kik és mik vagyunk, addig Isten ezt már rég tökéletesen egyértelművé és könnyen érthetővé tette, még a gyermekek számára is:

- Isten teremtett minket az ő képmására (1Móz 1,26–27).

- Isten nőnek és férfinak teremtett minket (1Móz 1,27).

- Isten egy specifikus nemmel teremtett minket, amivel egyedülálló terve van (1Móz 1,28; 2,15.18).

- Egyedül Isten döntheti el egy személy identitását, és egyértelmű és tagadhatatlan jeleit adta a születéstől kezdve annak, hogy meghatározza ezt a nemi identitást.

Azzal, hogy megtanítjuk gyermekeinknek ezeket az alapvető bibliai igazságokat, képesek lesznek önállóan is felismerni az igazságot és a hamisságot, amikor hallják. Tanítsd meg a gyermekeidnek, hogy Isten ma és mindig ugyanaz, és hogy az ő szava sosem változik, hanem időtlen, függetlenül attól, amit a világ tesz.

A világ teljesen össze van zavarodva a témában

Sajnos egy nagyon zavaros társadalomban élünk, ami megengedte magának és a kultúrájának, hogy a dédelgetett bűnei formálják az igazság bármilyen formája helyett.

Gondolkodjunk el az American College of Pediatricians1 gyermekorvosának idézetén:

„A személy hite arról, hogy ő valami más, mint ami valójában, leginkább egy összezavarodott gondolkodásnak a jele. Ha egy egyébként egészséges biológiailag fiú azt gondolja magáról, hogy ő lány, vagy egy egyébként egészséges biológiailag lány úgy gondolja, hogy ő fiú, egy objektív pszichológiai probléma van jelen, ami a gondolkodásban és nem a testben van, s ennek megfelelően kell kezelni. Ezek a gyerekek nemi diszfóriában szenvednek. A nemi diszfória (GD), hivatalosan nemi identitászavar (GID), egy ismert mentális zavar az Amerikai Pszichiátriai Társaság Diagnosztikai és Statisztikai Kézikönyvének (DSM-V) legfrissebb kiadása szerint.”

Azt állítani, hogy bárki lehet bármi vagy bármilyen identitású, és joga van bemenni bármelyik mosdóba, amelyikbe szeretne, egyszerűen naiv és kicsavart dolog. Kérdezzük csak meg bármelyik gyereket, s képesek lesznek elmondani, hogy „a dolgoknak hogyan kellene lenniük”. Szóval miért gondolja a társadalmunk, hogy egy ilyen zavarodottságot kellene ráerőltetnie a gyermekeinkre és a jövő generációjára, nem is beszélve arról, hogy azokat, akikért felelősek vagyunk, hogy megvédjük, felesleges veszélyek egy teljesen új világának teszi ki, s mindezt szándékosan?

A válasz nagyon egyszerű – a világ, amiben élünk, egy olyan hely, ami tele van bűnnel, megtévesztett, és össze van zavarodva.

Amikor a körülöttünk lévő világ úgy dönt, hogy olyan törvényeket hoz, amelyek nemcsak ellentmondanak a Bibliának, hanem nyíltan ellene mennek a józan észnek, akkor nemcsak a kultúránkat zavarja össze, hanem megzavarja a jövő generációját és a gyermekeink, unokáink világnézetét is.

Igyekszünk megtanítani a gyerekeinknek, hogy a világ össze van zavarodva, és Isten nem a zűrzavar Atyja (1Kor 14,33).

A keresztényeknek határozottnak s egyben könyörületesnek kell lenniük a témában

Míg nekünk keresztényeknek megkérdőjelezhetetlenül rá kell állnunk Isten igazságára, ezt mindig úgy kell tennünk, hogy az jól mutassa be Krisztust egy olyan világban, amelynek elkeseredetten szüksége van őrá. Amikor gyermekeinkkel beszélünk a témáról, tegyük azt egy elveszett világ iránti szeretettel, aminek szüksége van Isten igazságára, hogy megszabadítsa őket. És készítsük fel őket arra, hogy meggyökerezzenek az igazságban, amikor majd szembe kell nézniük a jövő kihívásaival, amiben biztos részük lesz a saját életükben.

Ahogy a világ egyre jobban távolodik az igazságtól, úgy fogják gyűlölni egyre jobban azokat, akik az igazságot szólják. De ez sose változtassa meg a szeretetünket az emberek iránt, akik a bűn mögött vannak. Ne feledjük, hogy ahogy mi bemutatjuk az igazságot, az hatással lesz arra, ahogy a gyermekeink elhiszik azt.

A gyerekeinknek erről a témáról kegyelemmel telve, bibliai megközelítésből kell hallaniuk, s a legjobb, ha erről nem a gyülekezet vagy az iskola, hanem a szüleik beszélnek.

A gyerekeink figyelik, hogyan reagálunk a témára, és ahogy tesszük, az mély benyomást tehet rájuk és a jövőbeni gondolkodásukra, akár pozitívan, akár negatívan. Akaratlanul beléjük nevelhetünk egy gyűlöletet azok felé, akik elutasítják az igazságot, de ugyanilyen könnyen beléjük nevelhetünk egy könyörületet is ugyanezen emberek iránt.

Továbbra is megtaníthatjuk gyerekeinknek, hogy szeressük a bűnöst, de gyűlöljük a bűnt azáltal, hogy segítünk nekik megérteni, hogy a valódi ellenség a sátán, nem az ember (Ef 6,12). De tudatosan be kell mutatnunk Krisztus szeretetét meggyőződésünk szerint.

Isten azt a kiváltságot adta nekünk, hogy felneveljünk egy irgalomvezérelt, Szentlélekkel betöltött, határozott, mégis könyörületes új generációt, olyan világváltoztatókat, akik elviszik Isten igazságát a jövőbe. És az ilyen témák, mint ez is, tökéletes lehetőségek arra, hogy ezt az elhívást maximálisan kihasználjuk.

Hadd bátorítsalak arra, hogy beszélgess a gyerekeiddel ezekről a fontos igazságokról, és akár használd a fenti pontokat és igehelyeket, hogy segítsenek a beszélgetésben.

Kiállhatunk Krisztus mellett anélkül, hogy megalkudnánk az igazságban; szerethetjük az elveszetteket anélkül, hogy elvesztenénk a bizonyságunkat; és felnevelhetünk egy olyan nemzedéket, akik képesek mindkettőre.

A Jn 8,32 igazsága most még aktuálisabb, mint valaha magunk, a gyerekeink és a körülöttünk élők számára egyaránt:

„És megismeritek az igazságot, és az igazság szabadokká tesz titeket.”

Eredeti cikk:

http://andrewscottlinder.com/talk-to-your-kids-about-gender-identity

Fordította: Háriné Boncz Dalma

1. Az Amerikai Gyermekgyógyászati Főiskola az Egyesült Államokban a gyermekorvosok és más egészségügyi szakemberek társadalmilag konzervatív érdekképviseleti csoportja.

„A világ, amiben élünk, egy olyan hely, ami tele van bűnnel, megtévesztett, és össze van zavarodva.”

„Kornya tehát megérkezett Szadára. De hová? Kihez menjen? Ki fogadja be? Hol kopogjon? Hol nyisson be?”

„A látogatók közül többen megtérésre jutottak és bemerítés által is kívántak a gyülekezethez csatlakozni.”

„Az építkezés óriási terhet rótt a szegény sorsú, jórészt zsellérekből álló gyülekezetre, mivel az építés költségeit is teljes mértékig nekik kellett vállalniuk.”

„A szadai gyülekezet ezek után egyfajta központként funkcionált. Ez a gyülekezetben élő missziómunkások lelkesedésének volt köszönhető.”

A szadai baptista imaház napjainkban

„A helyi gyülekezet Isten elsődleges eszköze a nagy misszióparancs végrehajtására.”

„A koinonia egymás szeretetét, tiszteletét, megbecsülését, elfogadását, értékelését, bátorítását, támogatását jelenti.”

Mark Dever

Milyen az egészséges gyülekezet?

Paulus Alapítvány, 2021, 144 oldal

Keresztyén életünk fontos színtere az a közösség, gyülekezet, ahova járunk, tartozunk. „Mit keresünk? Olyan helyet, ahol szívesen látnak bennünket? Amelyik lelkes vagy hiteles? Esetleg nagy, vagy inkább bensőséges? Menő és izgalmas, esetleg a végsőkig elkötelezett? Milyen legyen a gyülekezet?” - teszi fel a kérdést a szerző a bevezetőben.

Az egészséges gyülekezet fontos jellemzőiről jelent meg egy új, hiánypótló mű a Paulus Alapítvány gondozásában. A könyv fordítás: a washingtoni 9Marks szolgálat vezetőjének Mark Dever baptista lelkipásztornak a tollából. Az első kiadvány összefoglalja a biblikus gyülekezet Szentírásban található kritériumait; megfogalmaz három elengedhetetlen jellemzőt vagy sarokkövet, illetve másik hat nagyon fontos összetevőt. Ezek a következők: 1. Magyarázó igehirdetés, 2. Bibliai alapú teológia, 3. Az evangélium bibliai alapú szemlélete. E három kulcsfontosságú elem a szerző szerint semmiképpen nem adható fel, szükséges hozzájuk mindenáron ragaszkodni a biblikus működés érdekében. A többi - 4. A megtérés bibliai alapú szemlélete, 5. Az evangelizáció bibliai alapú szemlélete, 6. Gyülekezeti tagság, 7. Bibliai alapú gyülekezeti fegyelem, 8. Bibliai alapú tanítványság, 9. Bibliai alapú gyülekezetvezetés - fontos és javallott, de nem feltétlen érdemes mindig, minden áron, minden konfliktust felvállalni érdekükben. Vannak kérdések - üzeni a könyv - amikben a szeretet a végső irányadó szempont!

Dever több fejezetet konkrét és gyakorlati ún. „villámtanácsokkal” zár. Ha azon gondolkodnánk, hogy otthagyjuk a gyülekezetünket, olvassuk el meglátásait. Hogyan találjunk jó gyülekezet? Erre is kapunk hasznos szempontokat.

Tóth Krisztián, a mű teológiai szaklektora írta: „Pár éve egy hívő barátomat látogattam meg Közel-Keleten, aki elvitt a gyülekezetébe, ahol az alkalom után a lelkipásztor, megtudva, hogy teológus vagyok, kezembe nyomta ennek a könyvnek az eredeti, angol nyelvű példányát. Nem is gondoltam akkor még, milyen értékes ajándékot kaptam John Folmar-tól, a UCCD gyülekezet lelkipásztorától (aki személyes tanítványa volt Mark Devernek). Hazafelé a repülőút alatt elolvastam, majd hamarosan továbbadtam akkori helyi gyülekezetemnek. Az elmúlt években semmit sem változott a téma relevanciája, így örömmel és lelkesedéssel vettem részt a magyar nyelvű kiadási munkálatokban. Őszinte vágyam, hogy minél több emberhez eljusson a könyv – és benne Isten – üzenete az egészséges gyülekezetekről!”

paulus.hu/alapitvany/könyvkiadás

Walter C. Kaiser

Az ószövetségi iratok hitelessége és érvényessége

KIA, 2018, 312 oldal

Walter C. Kaiser amellett érvel, hogy az Ószövetség szövege történelmileg megbízható, és időszerű mind személyes, mind társadalmi vonatkozásban.

Először áttekinti az ószövetségi könyvek eredetét, és hogy mennyire maradtak meg épen a szövegek. Megvizsgálja az Ószövetség történetét, külön figyelmet fordítva Mózes első könyvének részleteire. Nyíltan szembenéz azzal, hogy milyen nehéz felépíteni Júda és Izrael királyainak pontos kronológiáját egymáshoz és a már rögzített történelmi eseményekhez viszonyítva. Majd áttekinti az Ószövetség különböző műfajainak megbízhatóságának tágabb vonatkozásait is. Végül azt kutatja, hogy az Ószövetség hogyan vonatkozik a mai keresztyén hitre, és miről is szól tulajdonképpen.

Gondolatébresztő könyv mindazok számára, akik a mai korban olvasni és használni szeretnék az Ószövetséget.

Fráter Erzsébet

A Biblia ételei

Scolar, 2020, 312 oldal

Mi a tejjel és mézzel folyó föld? Mi volt a bibliai időkben a legnépszerűbb étel? Miért törik a kenyeret, miért nem vágják? Milyen böjti ételeket ettek?

Aki receptekre számít, talán csalódni fog, aki azonban kíváncsi arra, hogy miért kellett a vizet borozni, hogyan tud a só megízetlenülni, és miért evett Dániel csak zöldségeket, az örömét leli majd e könyvet lapozgatva.

A szimbolikus vacsorák, a manna, a szent és áldozati ételek pedig mind arra mutatnak, hogy táplálék nem csak a testnek jár. Ismeretre és Isten üzeneteire éhesen olvassuk A Biblia ételeit, és mellé a Bibliát!

A könyv nem az egzakt tudományosság igényével tárja fel a bibliai ételek, a táplálkozási szokások, a mindennapi vacsora, a szent és áldozati étkezések részleteit, hanem egy bibliaolvasó ember, vagyis a szerző kíváncsiságát, istenismeretének vágyát fonja össze a hagyományokat még őrző ázsiai népek között átélt tapasztalataival.

Hézser Gábor

Újra szárnyra kapni

Interjúk és előadások a krízisről és a segítségnyújtásról

Lector Kiadó, Marosvásárhely, 2014, 174 oldal

A válságba jutottakról és a segítés lehetőségeiről szól ez a kötet. Beszélgetések és előadások leírt, szerkesztett anyagát tartalmazza – de nemcsak az élő szó nyomai teszik izgalmassá, hanem az eredetiség, amellyel szerzője a divatosnak számító kérdésekről beszél. A kamaszkori lázadásról, a munkahelyi kiégésről, férfi és nő különbözőségéről, a lélek és a test egészségéről, a depresszióról, az öngyilkosságról, a közösségi és orvosi segítségnyújtásról. Nem a népszerű lélektan közhelyeit találjuk ebben a könyvben. Az életismeret, a bölcsesség és az empátia, ami a szaktudáshoz társul, teszi olvasmányossá és szerethetővé.

Hézser Gábor (1946) lelkész-pszichoterapeuta Budapesten született, 1975 óta Németországban él. Számos könyve jelent meg a pasztorálpszichológia és a lelkigondozás témakörében.

Wolfgang Huber

Hitkérdések protestáns szemmel

A keresztény hit fő kérdései napjaink gondolkodásában

Luther, 2021, 265 oldal

„A reformáció egyházai ragaszkodnak a hitének megértésére törekvő, felnőtt hívő ember képéhez” – ez az ideál vezeti Wolfgang Hubert, miközben végigkalauzolja az olvasót a keresztény hit fő kérdésein. Hogyan fogalmazható meg a Biblia évezredes és a reformáció ötszáz éves üzenete úgy, hogy az komoly szellemi tartalmat jelentsen mai világunkban? Erre tesz kísérletet a kötet, amikor elhelyezi az evangélium üzenetét napjaink gondolkodásában. Miközben folyamatos párbeszédben van a modern kor gondolkodóival, és nyitott a kritikára, bemutatja, hogy a kereszténység üzenete ma is ugyanolyan vonzó opció, mint amilyen a korábbi évszázadokban volt.

Wolfgang Huber (1942) azon kevés egyházi vezetők közé tartozik, akik a tudományos teológiai eredményeket képesek a legszélesebb nyilvánosság számára is befogadható módon közvetíteni.

Table of Contents

Sebján Farkas Zsolt

Luther és az emberi értelem

Tok Bence

Jézus visszajövetele

Gondolatok Dániel 9,24–27 alapján, 1. rész

Andrew Wilson

Húsz újszövetségi tény a NEMI SZEREPEKKEL kapcsolatban

Tóth Sándor

Bevezető Tatai István csecsemőkeresztségről írt dolgozatához

Bacsó Benjámin

140 éves a Szadai Baptista Gyülekezet

Vas Lajos

Jim Petersen - Falak nélküli gyülekezet – ajánló

Dr. Steiner József

A judaizmus mint nem misszionáló vallás hitnépszerűsítő törekvései az újszövetségi korban 2.

Katona László

Bibliai tájékozódás karizmatikus kérdésekben 2.

Tatai István

A csecsemőkeresztségről

Sam Rainer

Készítsd fel a gyülekezetet a transzgender vendégekre

Andrew Linder

Hogyan és miért beszéljünk a gyerekeinkkel a nemi identitásról