KORTÁRS IGEHRIDETŐK

Makra Imre Zsolt

A keresztény élet alapjai

Igehirdetés a 2Tim 1,1–7 alapján 2

TEOLÓGIA

Varga László Ottó

A megfejthetetlen egyház

Előadás a X. Baptista Tudományos

és Ismeretterjesztő Konferencián 6

Tóth Krisztián

Kálvin gyermekképe és pedagógiai öröksége 12

Blake Glosson

Vétkeztem?

Hat kérdés az erkölcsi szürkezónák kapcsán 17

Bacsó Benjámin

A pasztorálpszichológia kialakulása és rövid fejlődése Magyarországon 19

PSZICHOLÓGIA

Bohár-Kovács Janka

Értsünk szót a családban

Előadás a X. Baptista Tudományos

és Ismeretterjesztő Konferencián 24

HOMILETIKA

Tim Challies

Mitől lesz egy prédikáció nehezen hallgatható? 30

TANULMÁNY

Szebeni Olivér

Rejtélyek, felismerések, megoldások 32

EGYHÁZTÖRTÉNET

Stumpf Imre

Egy történet, ami nagy jelentőségű volt családunk sorsának alakulásában 43

Dr. Mészáros Kálmán

Történelmi megemlékezés

Kolozsváron és Magyarlónán 48

Vasadi Lajos

Az anabaptizmus

alternatív nézete: visszavezetés a jelentől 51

KÖNYVAJÁNLÓ

Tok Bence

John Piper: Ne pazarold az életed! 59

Könyvajánlók 60

Tartalom

KORTÁRS IGEHIRDETŐ

Makra Imre Zsolt

A szeretet és megbocsátás a Biblia alapján 3

TEOLÓGIA

Tok Bence

Bibliatanulmány a bemerítkezésről 6

Kovács Benjámin

Szentlélek-keresztség és a Lélek teljessége 19

PSZICHOLÓGIA

Bohár-Kovács Janka

A rejtett bántalmazásról 29

Meláth Ferenc

Megbénít vagy szárnyakat ad a hit?

Az ekkléziogén neurózisról egy segítőkapcsolat alapján 32

SZOCIOLÓGIA

Bacsó Benjámin

Esettanulmány: Élő Remény Baptista Gyülekezet, Veresegyház 47

EGYHÁZTÖRTÉNET

Fodor Jonatán4

Luther és Zwingli kapcsolata az anabaptistákkal

1. rész – Luther és az anabaptisták 54

Könyvajánlók 60

A Szolgatárs folyóirat a Magyarországi Baptista Egyház kiadványa

Felelős szerkesztő: Sinka Csaba

Felelős kiadó: Papp János egyházelnök

Tördelőszerkesztő: Sinka Csaba

A lap ára: 900 Ft. Előfizethető a kiadóhivatalnál.

Szerkesztőség és kiadóhivatal:

1068 Budapest, Benczúr u. 31.

Telefon: 20-886-0410

www.szolgatars.hu

szolgatars@gmail.com

ISSN 1218-425X

© Szolgatárs folyóirat

KORTÁRS IGEHIRDETŐK

Makra Imre Zsolt

A SZERETET ÉS MEGBOCSÁTÁS A BIBLIA ALAPJÁN

A legtöbbször használt szavak, amelyek elhangoznak az emberektől, az alábbiak: szeretlek, megbocsátok. Ezek mentén elindulva mélyebben beleástam magam a szavak jelentésébe, és szeretném megvizsgálni azokat a Biblia alapján.

Szeretlek

Ezt a szót, hogy szeretlek, számtalanszor halljuk a világban. Barátoktól, házastársunktól, gyermekeinktől. Ugyanúgy mi is nagyon gyakran használjuk. Vajon mennyire őszinte ez a szó, ha tőlünk és másoktól hangzik el? Tudunk mindig valóban őszintén szeretni? Úgy gondolom, hogy még nekünk, keresztényeknek sem mindig megy a másik ember őszinte, tiszta szeretete. Jézus azt mondta, hogy a világ csak úgy fog minket megismerni, ha szeretjük egymást. Viszont hajlamosak vagyunk ezt a szeretetet eltorzítani és feltételekhez kötni. Szeretlek, hogyha azt nekem adod. Szeretlek, ha ezt megteszed értem, és még sorolhatnánk. Számos elvárás. Ott van még egy másik súlyos dolog, amikor magunkat túlzottan szeretjük és önzőek vagyunk. A társadalom azt sulykolja belénk, hogy szerezd meg, ami kell, nem baj, ha más kárt szenved ebben, mert te vagy a legfontosabb. A kényelem számít, és hogy mindenünk meglegyen. Van olyan ember, aki a szeretet nevében folyamatosan dolgozik, és nincs otthon a családjával, a gyerekeit nem látja felnőni, csak később szembesül azzal, hogy milyen jó lett volna az életük részévé válni.

Az életem során megtanultam azt, hogy mindennél többet ér, hogyha együtt lehetek a feleségemmel és a kislányommal. Ha nem vagy a részük, akkor elhidegülhet a házasságod, és akkor már hiába mondod azt, hogy szeretlek. Onnan nehéz lesz már a házasságodat helyrehozni.

Egy kicsit álljunk meg és nézzünk önmagunkba! Az elmúlt napokban hányszor mondtad másoknak, hogy szeretlek, és ebből hány szeretlek volt őszinte, és nem csak egy megszokás? Dolgozz azon, hogy őszinte legyen ez a szó az életedben! Jézus meg akar tanítani minket szeretni. A Bibliában láthatjuk folyamatosan ezt a szeretetet.

„Ami kezdettől fogva volt, amit hallottunk, amit szemünkkel láttunk, amit megfigyeltünk, amit kezünkkel is megtapintottunk, azt hirdetjük az élet igéjéről.” (1Jn 1,1)

Szeretet a családban

Minden embernek a kiindulópontja a saját családja. Ez az a hely, ahol formálódik az identitásunk. Egy szeretethiányos családban nagyon sok baj és trauma jön létre, akár tudatosan vagy tudat alatt. A gyermekkorban megélt családi traumákat akár egy életen át hordozzuk, ha nem ismerjük fel időben, és nem dolgozzuk fel. Nehéz a sebekből meggyógyulni. Nézzük meg a samáriai asszony életét! Jézus Galileába ment, viszont Samárián keresztül. A zsidók messze elkerülték Samáriát, hiszen gyűlölték egymást, de Jézus ezzel nem foglalkozott. Ő szerette az ottani embereket is, így bátran ment azon a vidéken keresztül. Útközben megszomjazott, és éppen egy asszony volt a kútnál. Ennek az asszonynak öt férje volt, és akivel élt jelenleg, az nem a férje volt.

„Az asszony így válaszolt: Nincs férjem. Jézus erre ezt mondta: Jól mondtad, hogy férjed nincs, mert öt férjed volt, és akivel most élsz, nem a férjed: ebben igazat mondtál.” (Jn 4,17–18)

Minden bizonnyal élete során traumák érték és sérült az identitása. Sebeket hordozott. Nem tudjuk, mi volt az oka, hogy ennyi férje volt, de azt látjuk, ami ebben a történetben egy jó hír, hogy megoldást kínál Jézus. Az élő vizet ígéri. Elfogadja az élő vizet, és ezáltal Jézus megváltoztatja az életét. Elkezdődik a sebek bekötözése és gyógyítása.

Mindannyian hordunk sebeket, de sokszor ezt titkoljuk még magunk előtt is, mert ha kiderül, akkor az emberek nem fognak szeretni. Az asszony is minden bizonnyal titkolta, mert szégyenkezett, de Jézus ismerte őt és szerette. Annak látta őt, aki lehetne, és nem annak, aki akkor volt. Jézus minket is szeret és jót akar. Engedjük neki, hogy sebeinket bekötözze, és egy új, reményteljes jövőt adjon!

Ahol szeretetlenség van, ott békétlenség, ahol békétlenség, ott harag, ahol harag, ott gyűlölet van. A családokat nagyon támadja a gonosz. Az a célja, hogy felbomoljanak a harmonikus házasságok, és utána válás következzen be. A statisztikák azt mutatják, egyre több a válás. Ne csodálkozzunk, hiszen ameddig celebek és influenszerek példáját követjük, az életünk nem javul, hanem inkább romba dől. A média torz és hamis képet tár elénk. Légy boldog! Ha úgy tartja kedved, akkor lépj ki a házasságodból, ha már elmúltak az érzéseid! Azt mondják sokan, a házasság ma már nem divat, sőt, ha házas vagy, akkor már egy nagyon konzervatív embernek tartanak.

Ne figyeljünk a világra, hanem nézzünk fel Jézus Krisztusra, aki tanítani és nevelni akar, hogy minél jobb férjek vagy feleségek legyünk! A samáriai asszony is hamis alapokra építette az életét, amíg nem találkozott Jézussal. A találkozás után pedig elkezdődött a gyógyulás az életében. Reményt kapott.

„Az Úr minden ösvénye szeretet és hűség azoknak, akik megtartják szövetségét és intelmeit.” (Zsolt 25,10)

Szeretet a gyülekezetben

A gyülekezetben mindenki szereti egymást, nincs harag, gyűlölet, gonoszság, csak szeretet. Ez az idilli kép a tökéletes gyülekezet jellemzője. Viszont nincs ilyen gyülekezet. Ez a közösség is emberekből áll, akik bűnösök, de már kegyelmet nyert bűnösök. Ismerjük Isten igazságát, de mégis sokszor harag van a szívünkben a testvéreink iránt. Ez sajnos az emberi természetünk része, de törekedjünk a szeretetre! Ha bejön egy kívülálló, akkor meg fogja érezni azt, hogy szeretet vagy gyűlölet van a közösségben. Kezdjük el szeretni a testvéreinket, és tegyünk jót velük, mert csak így fog növekedni az Isten országa! Legyünk egységben a gyülekezetben!

„Igyekezzetek megtartani a Lélek egységét a békesség kötelékével!” (Ef 4,3)

Megbocsátok

„És ha naponta hétszer vétkezik ellened, és hétszer visszatér hozzád ezt mondva: Megbántam – akkor is bocsáss meg neki!” (Lk 17,4)

A tanítványok izgatottan és nagy érdeklődéssel kérdezték, hogy hányszor lehet megbocsátani az embereknek, azt hitték, hogy a megbocsátásból ki lehet fogyni. Jézus elmondta nekik, hogy annyiszor kell megbocsátanod, amennyiszer megbántanak, nem köti számokhoz.

Felfoghatatlan, de Isten nem emlékszik a bűneinkre. Ő a tenger mélyébe veti.

Ha elgondolkozunk ezeken, akkor nagy megdöbbenéssel olvashatjuk azt, hogy Isten irgalmas hozzánk, megbocsát, és nem veti a szemünkre.

Ha minket megbántanak, meg tudunk bocsátani? Jellemző ránk, hogy hetek, hónapok múlva felhánytorgatjuk a másik bűneit? Tanuljunk Jézus szavaiból! Ha megbocsátottunk, akkor tegyük is azt! Ne emlékezzünk rá többé! Ha mi bocsánatot nyertünk, adjuk is ezt tovább! Legyen őszinte ez a szó: Megbocsátok!

Isten irgalmat kér tőlünk mások iránt. Ha nem tudjuk, hogyan kell, akkor lapozzuk fel a Bibliánkat, és nézzük meg, hogyan viselkedett, illetve cselekedett Jézus különböző helyzetekben, és hogyan viszonyult az emberekhez!

A tanítványok sem voltak tökéletesek, de ott voltak Jézus mellett, és együtt szolgáltak három éven keresztül. Fejlődött a jellemük, és megerősödtek Jézusban. Nekünk is lehet az életünk növekvő lelkiekben, ha ragaszkodunk Jézushoz, és követjük a példáját még akkor is, ha ez számunkra nem mindig egyszerű. Vannak emberek, akiket könnyű szeretni. Nem jelent kihívást. Akiket viszont nehezebb, ott igazán Jézusra kell támaszkodnunk, hogy őszinték maradjuk a szeretetben is.

Ismerjük be, hogy igen, ez nehéz számunkra, de kérjünk mennyei erőt!

Nagyon sokszor a tanítványok is kudarcot vallottak Jézus Krisztus követésében. Ismerjük mi is a kudarc érzését. Mit tett Jézus? Új esélyt adott nekik, és felemelte őket. Ha mi is épp ilyen helyzetben vagyunk, ne keseredjünk el! Amíg itt élünk a földön, gyakran elbukunk majd, de soha ne menjünk el Jézus lába mellől, mert ő megbocsát, bekötöz és helyreállít!

„Ne figyeljünk a világra, hanem nézzünk fel Jézus Krisztusra, aki tanítani és nevelni akar, hogy minél jobb férjek vagy feleségek legyünk!”

„Kezdjük el szeretni a testvéreinket, és tegyünk jót velük, mert csak így fog növekedni az Isten országa!”

Tok Bence

BIBLIATANULMÁNY A BEMERÍTKEZÉSRŐL

A bibliai hivatkozások alapszövegéül a revideált Károlit (Veritas, 2011) használom. Ahol a héber/ógörög szöveghűséghez ragaszkodva eltérek a hivatalos fordítástól, ott ezt aláhúzott szedéssel jelzem.

„Bizonyosan tudja meg azért Izrael egész háza, hogy Úrrá és Krisztussá tette őt Isten, azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek. Amit hallottak, átszúrta a szívüket, és azt kérdezték Pétertől és a többi apostoltól: Mit cselekedjünk, atyámfiai, férfiak? Péter pedig azt mondta nekik: Térjetek meg és merítkezzetek be mindnyájan Jézus Krisztus nevében bűneitek bocsánatára, és megkapjátok a Szent Szellem ajándékát. Mert nektek szól az ígéret és gyermekeiteknek és mindazoknak, akik távol vannak ugyan, de akiket elhívott az Úr, a mi Istenünk. Sok más beszéddel is intette és így kérlelte őket: Szabaduljatok meg ettől a gonosz nemzedéktől! Akik azért örömmel fogadták szavát, bemerítkeztek, és azon a napon mintegy háromezer lélek csatlakozott hozzájuk. És állhatatosan kitartottak az apostolok tanításában és a közösségben, a kenyér megtörésében és az imádkozásban.” (ApCsel 2,36–42)

A pünkösdi történetből az derül ki, hogy miután Péter apostol hirdeti az evangéliumot, a tömeg kérdéssel válaszol:

„Mit cselekedjünk, atyámfiai, férfiak?”

A válasz:

1. térjetek meg

2. merítkezzetek be

A tömeg kérdésére ennyi a válasz, de Péter hozzáteszi:

„és megkapjátok a Szent Szellem ajándékát.”

Az ígéret a Szent Szellem ajándéka, és nem a „térjetek meg és merítkezzetek be” rész. Ez a kettő felszólítás, de az ígéret beteljesedése, azaz a Szent Szellem nélkül egyik felszólításnak sincs értelme: Isten újjáteremtő munkája nélkül nincs megtérés és bemerítkezés! Református és presbiteriánus testvéreimtől többnyire eddig hallom az ígéret folytatását:

„Mert nektek szól az ígéret és gyermekeiteknek”,

csakhogy ezzel nincs vége a mondatnak:

„és mindazoknak, akik távol vannak ugyan, de akiket elhívott az Úr, a mi Istenünk.” Kik azok, akiket elhívott az Úr? „Akiket pedig eleve elrendelt, azokat el is hívta, és akiket elhívott, azokat meg is igazította, akiket pedig megigazított, azokat meg is dicsőítette.” (Róm 8,30)

„Áldott az Isten, a mi Urunk, Jézus Krisztus Atyja, Aki megáldott minket minden szellemi áldással a mennyekben, a Krisztusban. Mert kiválasztott minket őbenne a világ teremtetése előtt, hogy szentek és feddhetetlenek legyünk őelőtte.” (Ef 1,3–4)

Tehát azok az elhívottak, akiket az Atya a világ teremtése előtt a Fiú menyasszonyához tartozóknak választott az Ádámban elbukott emberiségből. Rendben, de miből feltételezhetjük, hogy egy adott ember részesedett-e a Szent Szellem üdvösségre való elhívásában? A szöveg szerint abból, hogy megtér és bemerítkezik. A „nektek szól az ígéret és gyermekeiteknek” rész pedig nem csak az elhívott gyermekekre vonatkozik, mivel az itt szereplő ógörög kifejezés (τέκνον) későbbi utódokra is vonatkozik, ahogy azt Bemerítő János szavaiból is láthatjuk:

„és ne áltassátok magatokat azzal, hogy Ábrahám a mi atyánk! Mert mondom nektek, hogy Isten ezekből a kövekből is támaszthat fiakat (τέκνον) Ábrahámnak.”

Nyilvánvaló, hogy itt sem közvetlenül gyermekekről van szó, hiszen Ábrahám ekkor már kb. 2000 éve nem élt (materiális értelemben).

„Akik azért örömmel fogadták szavát, bemerítkeztek, és azon a napon mintegy háromezer lélek csatlakozott hozzájuk.”

Tehát azok merítkeztek be, akik örömmel fogadták Péter szavait: ehhez szükségszerűnek látszik, hogy felfogják és elhiggyék, amit mondott. Azért örültek, mert megtértek – tehát hittek Jézusban, és bánták a bűneiket, amik a megtérés részei –, ezért be is merítkeztek. Ezzel fejezték ki a szívük állapotát: most már Jézushoz tartoznak. De nem csak a Jézushoz való tartozást vallották meg mindezzel. A megtérés utáni bemerítkezéssel fejezték ki, hogy egyetértenek Péterrel, miszerint: „Szabaduljatok meg ettől a gonosz nemzedéktől!” – ezzel pedig egy új „nemzedék” tagjai is lettek, ahol „állhatatosan kitartottak az apostolok tanításában és a közösségben, a kenyér megtörésében és az imádkozásban”. Ez a szeretetközösség pedig nem más, mint a nagybetűs Egyház: Jézus földi képviselői.

„De miután hittek Fülöpnek, aki az Isten királyságáról és a Jézus Krisztus nevéről szóló örömhírt hirdette, férfiak és nők is bemerítkeztek. Maga Simon is hitt és bemerítkezett, majd Fülöp mellé szegődött. Amikor látta, hogy jelek és nagy csodák történnek, teljesen elámult. Amikor pedig meghallották a Jeruzsálemben levő apostolok, hogy Samária befogadta Isten igéjét, elküldték hozzájuk Pétert és Jánost, akik amikor lementek, imádkoztak értük, hogy kapjanak Szent Szellemet, mert közülük még senkire sem szállt rá, csak be voltak merítve az Úr Jézus nevébe. Akkor rájuk tették a kezüket, és kapták a Szent Szellemet.” (ApCsel 8,12–17)

Itt Fülöp evangélista samáriai szolgálatáról olvasunk: hirdette az evangéliumot, majd férfiak és nők is bemerítkeztek. Érdekes, hogy a szöveg nemcsak általánosságban jegyez meg annyit, hogy az emberek bemerítkeztek, hanem utal férfiak és nők csoportjára. Az ógörög „ἀνήρ” szó férfit vagy férjet jelent, míg a „γυνή” nőt vagy feleséget. Tehát csak már felnőtteknek számító emberek bemerítkezéséről olvasunk.[1] A történetben még az is fontos, hogy

„Amikor pedig meghallották a Jeruzsálemben levő apostolok, hogy Samária befogadta Isten igéjét, elküldték hozzájuk Pétert és Jánost, akik amikor lementek, imádkoztak értük, hogy kapjanak Szent Szellemet, mert közülük még senkire sem szállt rá, csak be voltak merítve az Úr Jézus nevébe.”

A pünkösdi történet kapcsán az imént azt mondtam, hogy „Isten újjáteremtő munkája nélkül nincs megtérés és bemerítkezés!”. Ezek szerint tévedek? Ebben a leírásban egy olyan egyedülálló üdvtörténeti eseménnyel állunk szemben, aminek azért kellett így lennie, hogy Jézus szavai beteljesedjenek:

„De erőt kaptok, amikor a Szent Szellem eljön rátok, és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában és a föld legvégső határáig.” (ApCsel 1,8)

Jézus ezt a tizenegy apostolnak mondja a mennybemenetelekor (ApCsel 1,13). Tehát ez a tizenegy apostol, azaz az evangélium első őrzői azok, akiken keresztül Isten a Szent Szellem által utat nyit a Jézusról szóló bizonyságtételnek Jeruzsálemben (ApCsel 2,5), Júdeában (ApCsel 2,9), Samáriában (ApCsel 8,14–15) és a pogányok között (ApCsel 10,44–45). Mivel Fülöp evangélista nem tartozott a tizenegy közé, Jézus próféciájának beteljesülése végett Péternek és Jánosnak kellett Samáriába menniük a Szent Szellem kitöltetéséhez, hiszen ők apostolok voltak. John Stott helyesen jegyzi meg:

„Péter és János hivatalos látogatása történelmi szempontból kivételesnek számított. Minthogy ma már sem samáriaiak, sem Krisztus apostolai nem élnek, napjainkban nem adódhat teljes mértékben hasonló helyzet.”[2]

„Fülöp pedig megnyitotta száját, és az Írásnak ebből a szakaszából kiindulva Jézust hirdette neki. Ahogy mentek az úton, egy vízhez érkeztek, és az udvari főember azt mondta: Ímhol a víz, mi gátol abban, hogy bemerítkezzek? Fülöp pedig azt mondta: Ha teljes szívből hiszel, lehet. Ő pedig így felelt: Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia. És megállította a kocsit, és leszálltak mindketten a vízbe, Fülöp és az udvari főember, és bemerítette őt. Amikor pedig a vízből kijöttek, az Úr Szelleme elragadta Fülöpöt, és többé nem látta őt az udvari főember, de örömmel folytatta az útját.” (ApCsel 8,35–39)

Ez az etióp főember története. Azt tudjuk róla, hogy „feljött imádkozni Jeruzsálembe” (ApCsel 8,27b), és vásárolt egy Ézsaiás-tekercset (ApCsel 8,28). Az Ószövetség egyik legkonkrétabb messiási próféciájának (Ézs 53) olvasása közben csatlakozik hozzá Fülöp, és hirdeti neki az evangéliumot.

„Ahogy mentek az úton, egy vízhez érkeztek, és az udvari főember azt mondta: Ímhol a víz, mi gátol abban, hogy bemerítkezzek?”

Miből gondolta az etióp, hogy be kéne merítkeznie? Ézsaiásnál szó sincs erről! A leírásból nem kapunk választ a kérdésre, de nagy valószínűséggel Fülöp fontosnak tartotta, hogy a szenvedő Szolgával (Ézs 53) való hit általi azonosulás látható kifejeződéséről is tanítsa a főembert, ami nem más, mint a bemerítkezés.

„Fülöp pedig azt mondta: Ha teljes szívből hiszel, lehet. Ő pedig így felelt: Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia.”

Ez a vers egyes kéziratokban csak részben vagy egyáltalán nem szerepel, tehát nem lehetünk teljesen biztosak abban, hogy része volt-e az eredeti szövegnek. Érthető lenne Fülöp részéről az óvatosság, hogy biztosra akart menni az etióp valódi megtérését illetően, hiszen előzőleg Samáriában az apostolok megérkezésével nyilvánvalóvá vált, hogy Simon mágus megtérése nem volt valódi (ApCsel 8,18–24). Pedig még be is merítkezett (ApCsel 8,13)! Ez is nyilvánvaló szemléltetése annak, hogy a bemerítés senkit nem üdvözít. Erre csak Isten képes (Lk 18,26–27). Ezzel együtt, ha az eredeti kézirat mégsem tartalmazta ezt a verset, enélkül is teljesen egyértelmű, hogy a főember azért akart bemerítkezni, mert hitt Fülöpnek. Hitt Jézusban, hitte, hogy Jézusról szól a felolvasott rész.

„Elment azért Anániás, bement a házba, rátette kezét, és azt mondta: Atyámfia, Saul, az Úr küldött engem, az a Jézus, aki megjelent neked az úton, ahogy jöttél, hogy újra láss, és beteljesedj Szent Szellemmel. És azonnal mintha pikkelyek estek volna le a szeméről, mindjárt visszanyerte látását, felkelt és bemerítkezett, majd miután evett, megerősödött. Saul néhány napig a damaszkuszi tanítványokkal volt, és azonnal hirdetni kezdte a zsinagógákban Jézust, hogy ő az Isten Fia.” (ApCsel 9,17–20)

Saul, a későbbi Pál, így nyilatkozik magáról: „Mert én vagyok a legkisebb az apostolok között, aki nem vagyok méltó, hogy apostolnak neveztessem, mert üldöztem Isten egyházát. De Isten kegyelme által vagyok, ami vagyok, és a hozzám való kegyelme nem volt hiábavaló, sőt többet munkálkodtam, mint azok mindnyájan, de nem én, hanem az Istennek velem való kegyelme.” (1Kor 15,9–10) Bemerítkezésével kapcsolatban csak egyetlen dologra szeretném felhívni a figyelmet: miután Jézus kinyilatkoztatta magát Saulnak, „három napig nem látott, nem evett és nem is ivott” (ApCsel 9,9). Ezt követően az Anániással való találkozás után előbb jutott eszébe bemerítkezni, mint enni vagy inni...

„A próféták mind róla tesznek bizonyságot, hogy mindaz, aki hisz benne, bűnbocsánatot nyer az ő neve által. Míg Péter ezeket a szavakat mondta, a Szent Szellem leszállt mindazokra, akik hallgatták az igét. A zsidóságból való hívek, mindazok, akik Péterrel együtt jöttek, álmélkodtak, hogy a pogányokra is kitöltetett a Szent Szellem ajándéka. Mert hallották, hogy nyelveken szólnak és magasztalják Istent. Akkor Péter azt mondta: Vajon megtagadhatja-e valaki a vizet ezektől, hogy bemerítkezzenek, akik hozzánk hasonlóan vették a Szent Szellemet? És megparancsolta, hogy merítkezzenek be Jézus Krisztus nevében. Akkor kérték őt, hogy maradjon náluk néhány napig.” (ApCsel 10,43–48)

„Volt pedig Cézáreában egy Kornéliusz nevű férfi, százados az úgynevezett itáliai seregből, aki kegyes és istenfélő volt egész háza népével együtt, sok alamizsnát osztogatott a népnek, és szüntelen könyörgött Istenhez.” (ApCsel 10,1–2)

Ezek alapján úgy tűnhet, hogy Kornéliuszék hívők voltak. De akkor miért volt szükség Péter látogatására?

Jézus és Péter beszélgetése segíthet a megértésben:

„És ti kinek tartotok engem? – kérdezte őket. Simon Péter pedig így válaszolt: Te vagy a Krisztus, az élő Isten Fia. Jézus pedig azt mondta neki: Boldog vagy, Simon, Jóna fia, mert ezt nem hús és vér jelentette ki neked, hanem az én mennyei Atyám. De én is mondom neked, hogy te Péter vagy, és én ezen a kősziklán építem fel az egyházamat, és az alvilág kapui sem vesznek rajta diadalmat.” (Mt 16,15–18)

Az, hogy Jézus „ezen” építi fel az egyházát, vonatkozhat Péterre és Péter hitvallására is („Te vagy a Krisztus, az élő Isten Fia”), de a pápára semmiképp. Ha Péterre vonatkozik, akkor ez azért fontos a történet szempontjából, mert Isten mind a zsidók felé (pünkösdkor), mind a pogányok felé (itt) Péteren keresztül indítja el a misszióját. Másrészt, ha Péter hitvallására vonatkoznak Jézus szavai, akkor ez azt jelenti, hogy Isten ezen a hitvalláson keresztül üdvözít zsidókat és pogányokat is. A Biblia egészét tekintve mindkét állítás helyes.

Péternek ezen szolgálatával teljesedett be Jézus már említett próféciája a földrajzi misszió kezdeteit illetően:

„De erőt kaptok, amikor a Szent Szellem eljön rátok, és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában és a föld legvégső határáig.” (ApCsel 1,8)

Péterrel és Kornéliuszékkal kezdődik a „föld legvégső határáig” tartó evangelizáció. Mindketten kijelentést kaptak arról, hogy találkozniuk kell egymással (ApCsel 10,3–6.9–16). Isten képes lett volna arra, hogy Kornéliusznak közvetítő nélkül jelentse ki Krisztust, ahogy azt Saullal is tette (ApCsel 9,3–6), de akkor nem teljesedett volna be Jézus ezen próféciája, hiszen az evangélium terjedésének kezdeti határvonalait az apostolokra bízta. Később Péter jeruzsálemi bizonyságtétele megerősíti, hogy itt az kezdődött el a pogányokkal, ami pünkösdkor a zsidókkal: „Amikor pedig elkezdtem beszélni, leszállt rájuk a Szent Szellem, ahogyan ránk is kezdetben. Akkor eszembe jutott az Úr szava, aki azt mondta: János ugyan vízbe merített, ti azonban Szent Szellembe fogtok bemeríttetni.” (ApCsel 11,15–16)

Amit még fontos megemlíteni a történet kapcsán, az az, hogy mindez talán Péter és a zsidók számára volt a legnagyobb bizonyság:

„Ha tehát az Isten nekik is ugyanazt az ajándékot adta, mint nekünk, akik hittünk az Úr Jézus Krisztusban, akkor ki vagyok én, hogy Istent megakadályoznám? Ezeknek hallatára aztán megnyugodtak, és dicsőítették Istent, ezt mondva: Eszerint hát Isten a pogányoknak is adott megtérést az életre!” (ApCsel 11,17–18)

Számukra a történtek bizonyították, hogy Kornéliuszék valóságosan megtértek, ezért Péternek csak egy kérdése maradt: „Vajon megtagadhatja-e valaki a vizet ezektől, hogy bemerítkezzenek, akik hozzánk hasonlóan vették a Szent Szellemet?”

„Egy Lídia nevű, Thiatíra városbeli bíborárus asszony, aki félte az Istent, hallgatott ránk. Ennek az Úr megnyitotta a szívét, hogy figyeljen arra, amit Pál mondott. Amikor pedig a háza népével együtt bemerítkezett, így kérlelt minket: Ha az Úr hívének ítéltetek engem, gyertek az én házamhoz, és maradjatok ott! És unszolt minket.” (ApCsel 16,14–15)

Egy apajogú társadalomban egy asszony a férje helyett senkit sem hívhatott a házába. Ebből feltételezhetjük, hogy Lídiának nem volt férje. Vagy özvegy volt, és így a háza népéhez tartozók között lehettek akár a gyermekei is, vagy pedig gazdag bíborárus lévén a rabszolgáira vonatkozik a „háza népe” kifejezés. Az eddigiek alapján abban lehetünk biztosak, hogy Lídia hitt. Akkor miért merítkezett be a háza népe is? Pálék Filippiből való távozása előtt közvetlenül ezt olvassuk:

„Ők pedig, ahogy kijöttek a börtönből, elmentek Lídiához, és a testvéreket látva vigasztalták őket, majd eltávoztak.” (ApCsel 16,40)

Az itt szereplő „testvérek” kifejezés (ἀδελφός) testi vagy szellemi (hit)rokonságra utal. Ebben az esetben elég valószínű, hogy Lídia háza népére vonatkozik, hiszen a szövegben csak erről olvasunk a Lídiához való tartozás kapcsán. Így a Lídia házánál levő testvérek Lídia hívő gyermekei vagy hívő rabszolgái. Amennyiben a gyermekekre is vonatkozik a kifejezés, láthatjuk, hogy ők is bemerítkeztek. Ezek alapján nekünk nem gyermek- vagy felnőttbemerítkezésről kéne vitatkoznunk, hanem fel kéne ismernünk, hogy itt (is) a hitvallás a kulcs, amiből Pálék számára egyértelmű volt, hogy a Lídiához tartozók hittestvérek.

A Cselekedetek könyvében ezt az értelmezést támasztja alá a „testvér” (ἀδελφός) szó előző és következő előfordulása is (ApCsel 16,2; 17,6).

„Az pedig világosságot kérve berohant, és remegve borult Pál és Szilász elé, majd kihozta őket, és azt kérdezte: Uraim, mit kell tennem, hogy üdvözüljek? Azok pedig így válaszoltak: Higgy az Úr Jézus Krisztusban, és üdvözíttetni fogszmind te, mind a te házad népe! És hirdették neki az Úr igéjét, és mindazoknak, akik az ő házánál voltak. Ő pedig magához vette őket az éjszakának abban az órájában, kimosta őket sebeikből, és azonnal bemerítkezett az övéivel együtt. És bevitte őket a házába, asztalt terített nekik, és örvendezett az Istennek egész háza népével hívővé válva.” (ApCsel 16,29–34)

Ez a börtönőr története Filippiben. Miután Isten csodás módon kiszabadítja Pálékat a börtönből, lehetőségük nyílik az evangélium hirdetésére. Az evangélium hirdetése előtt azonban Pál prófétál neki:

„Higgy az Úr Jézus Krisztusban, és üdvözíttetni fogsz mind te, mind a te házad népe!”

Azért lehetünk biztosak abban, hogy itt Pál nem egy általános érvényű igazságot fogalmaz meg, miszerint ha a családfő hisz, minden családtag üdvözülni fog, mert az ógörög szöveg alapján az „üdvözíttetni fogsz” egyértelműen kifejezi a jövő időt, ezenkívül pedig a passzív szerkezet arra utal, hogy itt nem az ember, hanem Isten végzi el az üdvözítő munkát.

„Mert kegyelemből vagytok üdvözítettek, hit által, és ez nem tőletek van, Isten ajándéka ez, nem cselekedetekből, hogy senki se dicsekedjék.” (Ef 2,8–9)

Itt még nem is hirdették nekik az evangéliumot. Ezt csak a következő versben olvassuk:

„És hirdették neki az Úr igéjét, és mindazoknak, akik az ő házánál voltak.” (ApCsel 16,32)

Tehát az egész család hallotta az evangéliumot, majd bemerítkeztek. Ezután pedig a börtönőr „örvendezett az Istennek egész háza népével hívővé válva”. Már csak az az egy kérdés merülhet fel, hogy vajon a börtönőr hitének örült az egész család, vagy mindenki hitt, ezért mindenki örült. Mivel Pálék az egész családnak hirdették az igét, mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy a börtönőr miben hisz és hogy minek örül. Ha nem hittek volna ők is, feltehetően elfogadták volna a családfő örömét, de miért örültek volna vele együtt?

„Kriszpusz pedig, a zsinagóga elöljárója hitt az Úrban egész háza népével együtt, és a korinthusiak közül is sokan, akik hallgatták őt, hittek és bemerítkeztek.” (ApCsel 18,8)

Ez Pál szolgálatának gyümölcse Korinthusban. Egyértelmű a sorrend: a családfő, háza népe és mások is hisznek, majd bemerítkeznek. Ennek fényében értelmezhetők Pál szavai az 1. Korinthusi levélben is:

„Hálát adok Istennek, hogy senkit sem merítettem be közületek, kivéve Kriszpuszt és Gájuszt, nehogy valaki azt mondja, hogy a magam nevére merítettem be. Bemerítettem még Sztefanász háza népét is, ezenkívül nem tudom, hogy valaki mást is bemerítettem volna. Mert Krisztus nem azért küldött engem, hogy bemerítsek, hanem hogy az evangéliumot hirdessem, de nem szólásban való bölcsességgel, hogy Krisztus keresztje ne legyen hiábavaló.” (1Kor 1,14–17)

Az, hogy Krisztus nem azért küldte Pált, hogy bemerítsen, nem azt jelentette számára, hogy ne merítsen be senkit, hanem azt, hogy az evangélium hirdetését tekintse mindennél fontosabbnak és előbbre valónak. Ha Pál valakit bemerített, azt nem a saját dicsőségére tette, hiszen tudta, hogy a dicsőség akkor is egyedül Istené, amikor valaki a bizalmát Krisztusba veti.

„Amíg Apollós Korinthusban volt, Pál bejárva a felsőbb tartományokat Efezusba érkezett. Amikor ott néhány tanítványra talált, azt kérdezte tőlük: Kaptatok-e Szent Szellemet, amikor hívőkké lettetek? Ők pedig azt mondták neki: Hiszen még azt sem hallottuk, hogy van Szent Szellem! Mire azt kérdezte: Akkor hát mire merítkeztetek be? Ők pedig azt mondták: a János bemerítésére. Pál pedig így folytatta: János a megtérés bemerítéseként merített be, azt mondva a népnek, hogy aki utána jön, abban higgyenek, tudniillik a Krisztus Jézusban. Amikor pedig ezt hallották, bemerítkeztek az Úr Jézus nevébe. Amikor Pál rájuk tette kezét, a Szent Szellem rájuk szállt, és nyelveken szóltak és prófétáltak.” (ApCsel 19,1–6)

Itt Pál és az efezusi Bemerítő János-tanítványok találkozásáról olvashatunk. Nem tudjuk a konkrét okot, de Pál valamiért megkérdőjelezte, hogy kaptak-e egyáltalán Szent Szellemet. Pál számára egyértelmű volt, hogy azok Isten valódi gyermekei, akikben él a Szent Szellem (Róm 8,14), tehát itt tulajdonképpen az kérdőjeleződött meg benne, hogy igazi tanítványok-e ezek az emberek. A válaszukból kiderült, hogy még azt sem hallották, hogy van Szent Szellem. Pedig Bemerítő János igehirdetéséhez hozzátartozott, hogy:

„Én vízbe merítettelek titeket, de ő majd Szent Szellembe merít titeket” (Mk 1,8).

„Pál pedig így folytatta: János a megtérés bemerítéseként merített be, azt mondva a népnek, hogy aki utána jön, abban higgyenek, tudniillik a Krisztus Jézusban.” (ApCsel 19,4)

Benne valóságosan hinni pedig csak a Szent Szellem által lehetséges:

„Amikor pedig eljön majd a Vigasztaló, akit én küldök nektek az Atyától, az igazság Szelleme, aki az Atyától származik, ő majd bizonyságot tesz rólam.” (Jn 15,26)

Ezek az emberek valójában itt tértek meg: itt vált számukra személyessé, amit Bemerítő János szolgálatakor még nem értettek igazán.

„Amikor pedig ezt hallották, bemerítkeztek az Úr Jézus nevébe.” (ApCsel 19,5)

Itt Pál „újra” bemeríti őket. De vajon mennyire számít ez „újra” bemerítésnek? Később Pál pontosan az Efezusi levelében jegyzi meg, hogy

„Egy az Úr, egy a hit, egy a bemerítés” (Ef 4,5).

Meggyőződésem szerint Pál nem azért merítette be ezeket az embereket, mert Bemerítő János vízbe merítése ne lett volna egyenértékű a Jézus halála és feltámadása utáni bemerítkezéssel, hanem egészen egyszerűen azért, mert ők itt tértek meg. Emiatt számukra ez volt az egyetlen és megismételhetetlen bemerítkezés, ami viszont minden esetben követi a valódi hitre jutást.

Az apostoli értelmezés

„Vagy nem tudjátok, hogy mi, akik bemerítkeztünk a Krisztus Jézusba, az ő halálába merítkeztünk be? Eltemettettünk tehát vele együtt a bemerítkezés által a halálba, hogy amiképpen feltámadt Krisztus a halálból az Atya dicsősége által, úgy mi is az élet újdonságában járjunk.” (Róm 6,3–4)

A Római levelet méltán nevezik Pál apostol rendszeres teológiájának: igazából az összes dogmatikai kérdés kapcsán találunk benne tanítást. Már a levél elején kiderül, hogy Pál még nem járt a római gyülekezetben (Róm 1,10). Ez is okot adhatott neki arra, hogy az általános keresztény tanítást egy az egyben átadja a római hívőknek. A szeretetteljes köszöntés után (Róm 1,1–16) tárgyalja Isten igazságos haragját az istentelen emberiséggel szemben (Róm 1,17 – 3,19), majd Isten megigazító kegyelméről ír, ami Jézus érdeméért, egyedül hit által tulajdoníttatik az övéinek (Róm 3,20 – 5,21). Ezek után érkezünk a 6. fejezethez, ahol Pál rátér az evangéliumból fakadó élet témájára, azaz a megszentelődésre.

„Mit mondjunk tehát? Megmaradjunk a bűnben, hogy a kegyelem annál nagyobb legyen? Semmiképpen! Mert akik meghaltunk a bűnnek, hogyan élhetnénk még abban?” (Róm 6,1–2)

„Mi következik ebből? Vétkezzünk, mivel nem a törvény alatt, hanem a kegyelem alatt vagyunk? Semmiképpen!” (Róm 6,15)

Ezekből a költői kérdésekből láthatjuk, hogy bár Pál is 100%-ban Isten ingyenes ajándékának látta a kegyelmet, arról is meg volt győződve, hogy ez a kegyelem nem szabadosságra, hanem az igazi, Krisztusban való szabadságra menti meg az embert. Ahol már nem azt értem szabadság alatt, hogy azt teszem, amit akarok, hanem végre azt tehetem, ami a legjobb nekem: tehát Isten dicsőségére élhetek, aminél nincs nagyobb öröm! Ez a kontextusa a 6. fejezetnek.

„Vagy nem tudjátok, hogy mi, akik bemerítkeztünk a Krisztus Jézusba, az ő halálába merítkeztünk be?” (Róm 6,3)

Pál itt ahhoz hasonlóan emlékezteti a rómaiakat az evangéliumra, mint ahogyan azt a karizmákkal visszaélő korinthusi gyülekezet bátorításában is teszi:

„Eszetekbe juttatom, testvéreim, az evangéliumot, amelyet hirdettem nektek, amelyet be is fogadtatok, melyben álltok is.” (1Kor 15,1)

Az evangélium viszont nem az, hogy azok lehetnek Krisztuséi, akik bemerítkeznek, hanem épp fordítva! Azok merítkezhetnek be, akik a Krisztuséi! Pál nem a bemerítkezéstől teszi függővé az üdvösséget, hiszen – ahogy ezt már ebben a levelében is kifejtette – ez Isten cselekedete, és nem az emberé:

„Amint Dávid is boldognak mondja azt az embert, akinek az Isten igazságosságot tulajdonít cselekedetek nélkül. Boldogok, akiknek megbocsáttattak hamisságaik, és akiknek elfedeztettek bűneik.” (Róm 4,6–7)

Tehát amiket itt Pál a bemerítkezésről ír (Krisztussal való meghalás, eltemettetés, feltámadás, az élet újdonságában járás), azt a bemerítkezés nem előidézi, hanem magyarázza! Isten kegyelméből Krisztussal együtt meghaltam, eltemettettem a hullámsírba, és feltámadtam az élet újdonságában járásra. Az „újdonság” (καινότης) kifejezés ezen kívül egyetlen helyen szerepel az ógörög Újszövetségben, méghozzá egy fejezettel később:

„Most azonban, miután meghaltunk arra nézve, ami fogva tartott bennünket, megszabadultunk a törvénytől, hogy a Szellem újdonságában [καινότης] szolgáljunk, nem pedig a betű ódonságában.” (Róm 7,6)

Mindkét vers alapján egyértelmű, hogy „az élet újdonságában való járás” és a „Szellem újdonságában való szolgálat” az Istentől született, megtért ember sajátossága. Összességében kijelenthetjük, hogy amit a bemerítkezés jelöl, az egy az egyben a Krisztus megváltói munkájával való azonosulás. A bemerítkezéssel kihirdetjük Jézus győzelmét a bűnösségünk fölött! Mellesleg nincs ez másképp az úrvacsora esetében sem:

„Mert valamennyiszer eszitek e kenyeret, és isztok e pohárból, az Úr halálát hirdetitek, amíg eljön.” (1Kor 11,26)

„Mert mindnyájan Isten fiai vagytok a Krisztus Jézusban való hit által. Mert akik Krisztusba merítkeztetek be, Krisztust öltöztétek fel. Nincs zsidó, sem görög, nincs szolga, sem szabad, nincs férfi, sem nő, mert ti mindnyájan egyek vagytok Krisztus Jézusban.” (Gal 3,26–28)

Ez a részlet teljesen egyértelművé teszi, hogy aki szerint minden ember Isten gyermeke, téved. Hiszen a „Krisztus Jézusban való hit által” vagyunk az övéi. A galáciabelieknek írott levél egészéből is egyértelműen kiderül, hogy Pál nem a bemerítkezéstől teszi függővé az Istenhez való tartozást, hanem a hittől:

„Krisztussal együtt megfeszíttettem. Többé pedig nem én élek, hanem Krisztus él bennem; amely életet pedig most hústestben élek, az Isten Fiában való hitben élem, aki szeretett engem, és önmagát adta értem.” (Gal 2,20)

Ennek jele és következménye a bemerítkezés:

„Mert akik Krisztusba merítkeztetek be, Krisztust öltöztétek fel.” (Gal 3,27)

Krisztus „felöltözése” itt megint csak a vele való teljes azonosulást jelzi, ahogyan azt már a Róm 6,3–4-nél kifejtettem. Tehát megint csak fontos a sorrend:

1. istenfiúság hit által

2. bemerítkezés.
„Nincs zsidó, sem görög, nincs szolga, sem szabad, nincs férfi, sem nő, mert ti mindnyájan egyek vagytok Krisztus Jézusban.” (Gal 3,28)

Tehát üdvösség szempontjából nem számít sem a származás, sem a rang, sem a nem, csak Krisztus. Ez viszont nem azt jelenti, hogy innentől kezdve semmilyen szempontból nincs különbség zsidó-pogány, szolga-szabad és férfi-nő között. Ez Pál számára teljesen egyértelmű volt:

- zsidó-pogány közti különbség:
„Mert nem akarom, testvéreim, hogy magatokat bölcsnek tartva ne tudjátok meg ezt a titkot, hogy Izrael megkeményedése csak részleges, ameddig a pogányok teljes számban be nem jutnak.” (Róm 11,25)

- szolga-szabad közti különbség:
„Szolgaként hívattál el? Ne törődj vele! De ha szabad lehetsz, inkább élj azzal.” (1Kor 7,21)

- férfi-nő közti különbség:
„Ti is azért valamennyien, ki-ki úgy szeresse feleségét, mint önmagát, az asszony pedig tisztelje a férjét.” (Ef 5,33)

Ahogy azonban Isten gyermekei között üdvösség szempontjából nincs különbség, úgy a bemerítkezésnek sincs feltétele a Krisztus Jézusban való hiten kívül.

„Benne vagytok körülmetélve is, kéz nélküli körülmetéléssel, levetve a bűn hústestét Krisztus körülmetélése által. Vele együtt vagytok eltemetve a bemerítkezésben, és vele együtt fel is támadtatok az Isten erejébe vetett hit által, aki feltámasztotta őt a halottak közül. És titeket, akik halottak voltatok a bűnökben és hústestetek körülmetéletlenségében, vele együtt megelevenített, és megbocsátotta minden bűnünket.” (Kol 2,11–13)

Sajnos a „teológusok”[3] általában két táborra oszlanak az egész Szentírás értelmezési keretét vizsgálva. Az egyik tábor az Ó- és Újszövetség közti egyezést hajlamos túlhangsúlyozni (szövetségi rendszer), a másik pedig a kettő közti különbségeket (diszpenzacionalista rendszer). Az előbbi hiányossága, hogy nem látja az Izrael és az egyház közti diszkontinuitásokat, az utóbbi pedig épp a kontinuitást hajlamos figyelmen kívül hagyni. A szövetségi rendszer szerint az ószövetségi körülmetélkedést az Újszövetségben felváltotta a „keresztség”, ezért mivel a fiúcsecsemőket is nyolcnaposan metélték körül, az Újszövetségben is legitim gyakorlat a „csecsemőkeresztség”. A diszpenzacionalista álláspont szerint viszont a körülmetélkedésnek nem igazán van köze a bemerítkezéshez. Mindkét csoport előszeretettel hivatkozik a fent idézett igerészre. Nem titkolt célom, hogy rámutassak mindkét rendszer hiányosságaira. Ehhez először is tisztáznunk kell, hogy mégis mit jelent a „kézzel végzett” körülmetélés.

„Ez az én szövetségem, amelyet veletek és utódaitokkal kötök, melyet meg kell tartanotok: metéljetek körül minden férfit közületek. Metéljétek körül férfihústestetek bőrének elejét, és az lesz a jele a köztem és köztetek való szövetségnek. Nyolcnapos korában metéljetek körül minden fiúgyermeket közületek nemzedékről nemzedékre. Akár a házadnál született, akár pénzen vásárolták valamely idegentől, aki nem a te ivadékod. Metéljék körül a házadban születettet és a pénzeden vásároltat is. Örökkévaló szövetségül lesz az én szövetségem a hústesteteken.” (1Móz 17,10–13)

„Boldog ember az, akinek az Úr a bűnt nem számítja be. Ez a boldogság csak a körülmetélté vagy a körülmetéletlené is? Mert azt mondjuk, hogy Ábrahámnak a hit számíttatott be igazságosságul. Milyen állapotában számíttatott be? Körülmetéltségében vagy körülmetéletlenségében? Nem mint körülmetéltnek, hanem mint körülmetéletlennek. És a körülmetélkedés jegyét körülmetéletlenségében tanúsított hite igazságosságának pecsétjéül kapta, hogy atyja legyen mindazoknak, akik körülmetéletlen létükre hisznek, hogy azoknak is beszámíttassék az igazságosság, és hogy atyja legyen a körülmetélteknek is, azoknak, akik nemcsak körülmetélkednek, hanem követik is a mi atyánk, Ábrahám körülmetéletlenségében tanúsított hitének nyomdokait.” (Róm 4,8–12)

Tehát világos, hogy Ábrahám a hitre jutása után kapta a szövetség jelét, ám fiúutódait már nyolcnapos korukban körül kellett metélni. Itt fontos megjegyezni, hogy minden nép számára fontos a saját történelmi eseményeik áthagyományozása apáról fiúra, így Isten választott népe számára még inkább. A másik szövetségi jelről, a pászkáról ezt olvassuk:

„Mikor pedig a fiaitok kérdezni fogják tőletek: »Mi ez a szertartásotok?«, akkor ezt mondjátok: »Páskaáldozat ez az Örökkévalónak, aki elkerülte Izrael fiainak házait Egyiptomban, amikor megverte az egyiptomiakat, a mi házainkat pedig megkímélte.« Ekkor a nép meghajolt és leborult.” (2Móz 12,26–27)

Hasonlóan Isten meg nem érdemelt kegyelméről tanúskodik a körülmetélkedés is: mielőtt a nyolcnapos fiú akár saját magáról is tudhatna bármit, előbőrének levágásával a zsidó apa gondoskodik az Istent „kiengesztelő” véresáldozatról. De mivel csak tökéletes áldozat engesztelheti ki Isten igazságos haragját – ami egyetlen zsidó újszülöttről sem mondható el –, a mennyei Atyának kellett halálba küldenie a Fiát, hogy ez a kiengesztelés teljesen elfogadható legyen számára:

„Mert egyetlen áldozatával örökre tökéletessé tette a megszentelteket.” (Zsid 10,14)

Krisztus egyetlen áldozata miatt tartozhat bárki is Istenhez mind az Ó-, mind az Újszövetségben! Ráadásul a „kéz nélküli” körülmetélést is az Úr végzi:

„Körülmetéli az Örökkévaló, a te Istened a szívedet és utódaid szívét, hogy szeresd az Örökkévalót, Istenedet teljes szívedből és teljes lelkedből, hogy élhess.” (5Móz 30,6)

Már csak az a kérdés, hogy mit jelentenek a hívők utódaira vonatkozó ígéretek. Mi a helyzet az 1Kor 7,12–14-gyel?

„A többieknek pedig én mondom, nem az Úr: Ha egy testvérnek hitetlen felesége van, és ez vele akar élni, ne bocsássa el azt. És amelyik asszonynak hitetlen férje van, és ez vele akar élni, ne bocsássa el a férjét. Mert a hitetlen férj meg van szentelve az ő felesége révén, és a hitetlen asszony meg van szentelve az ő férje révén, mert különben a gyermekeitek tisztátalanok volnának, most pedig szentek.”

A szentség elsősorban Isten legelemibb attribútuma (Ézs 6,3; Jel 4,8), másodlagos jelentése pedig: „Isten számára elkülönített”. De milyen értelemben? Mit jelent, hogy „a hitetlen férj meg van szentelve az ő felesége révén, és a hitetlen asszony meg van szentelve az ő férje révén”? Semmiképp sem azt, hogy automatikusan üdvössége van annak, akinek a házastársa hívő, hiszen Pál is így folytatja:

„Mert mit tudod, te asszony, hogy megmentheted-e a férjedet; vagy mit tudod, te férfi, hogy megmentheted-e a feleségedet?” (1Kor 7,16)

És mi a helyzet az ilyen családban lévő gyermekek szentségével:

„mert különben a gyermekeitek tisztátalanok volnának, most pedig szentek” (1Kor 7,14b)?

Meggyőződésem szerint az Ószövetségben ezt a fajta szentséget fejezte ki a körülmetélkedés:

„Hiszen az Örökkévalónak, a te Istenednek szent népe vagy. Téged választott ki az Örökkévaló, a te Istened, hogy saját népe légy neki minden nép közül e föld színén.” (5Móz 7,6)

Ezek az igék nyilvánvalóan nem azt jelentik, hogy minden ó- és újszövetségi hívő gyermeke/leszármazottja üdvözült és üdvözülni fog. Hiszen ha ez lenne a helyzet, akkor Isten személyválogató lenne, mert kiválasztása nem a Fiára tekintettel történt volna a világ teremtése előtt (Ef 1,4), hanem bizonyos szülők hitének előre látására nézve. Tehát így áll a párhuzam:

– körülmetélkedés – újszövetségi család legalább egy hívő szülővel

Mindkettő az Isten számára elkülönítettséget fejezi ki kollektív és közvetett értelemben:

1. Kollektív, mert az Ábrahámnak adott ígéret miatt a körülmetéléssel az egész zsidó nép szövetséges környezetben élt. Ezt a szövetséges környezetet garantálja az Újszövetségben egy hívő szülő a családban.

2. Közvetett, mert Ábrahám után nem az egyén üdvösségét jelezte a körülmetélkedés, ahogyan a hívő szülő sem biztosíték erre az újszövetségi családban.

Ezzel együtt nem szabad elfelejtenünk, hogy Isten az ő választott népén, Izraelen keresztül hagyta ránk írott formában az ő tévedhetetlen önkinyilatkoztatásának ószövetségi részét:

„Mi előnye van akkor a zsidónak, vagy milyen haszna van a körülmetélkedésnek? Minden tekintetben sok. Mindenekelőtt az, hogy az Isten rájuk bízta az ő beszédeit.” (Róm 3,1–2)

Most pedig rátérhetünk az eredetileg vizsgálni kívánt igerészre:

„Benne vagytok körülmetélve is, kéz nélküli körülmetéléssel, levetve a bűn hústestét Krisztus körülmetélése által.” (Kol 2,11)

Ez alapján a Krisztus szerinti körülmetélkedés „kéz nélküli”, vagyis láthatatlan. Ez a láthatatlan körülmetélés van összehasonlítva a bemerítkezéssel a következő versben:

„Vele együtt vagytok eltemetve a bemerítkezésben, és vele együtt fel is támadtatok az Isten erejébe vetett hit által, aki feltámasztotta őt a halottak közül. És titeket, akik halottak voltatok a bűnökben és hústestetek körülmetéletlenségében, vele együtt megelevenített, és megbocsátotta minden bűnünket.” (Kol 2,12–13)

Tehát a bemerítkezés hit által a bűnbocsánat jele! Így a párhuzam egyértelmű:

1. kéz nélküli, Krisztus általi körülmetélés

2. bemerítkezés

Mindkettő az Isten számára elkülönítettséget fejezi ki individuális és közvetlen értelemben:

Individuális, mert jelzi, hogy a valódi egyházban konkrétan minden egyes személy meghalt, eltemettetett és feltámadt Krisztussal.

Közvetlen, mert mindez hit által történt minden bűnünk bocsánatára, tehát az üdvösség jele.

Összefoglalva tehát: a körülmetélkedés és az újszövetségi család egy hívő szülővel a kollektív, közvetett szentséget jelzi, míg a kéz nélküli, Krisztus általi körülmetélkedés és a bemerítkezés az individuális, közvetlen szentséget jelzi hit által, minden bűnünk bocsánatára (Kol 2,11–13).[4]

„Mert Krisztus is szenvedett egyszer a bűnökért, az igazságos a gonoszokért, hogy minket Istenhez vezéreljen. Halálra adatott ugyan hústest szerint, de megeleveníttetett Szellem szerint, amelyben elment, és a börtönben levő szellemeknek is prédikált, akik egykor engedetlenek voltak, amikor Isten türelemmel várt Noé napjaiban, a bárka készítésekor, amelyben kevés, azaz nyolc lélek menekült meg víz által. Most pedig titeket is megment ennek képmása, a bemerítkezés, amely nem a hústest szennyének lemosása, hanem a jó lelkiismeret kérése Istentől, Jézus Krisztus feltámadása által.” (1Pt 3,18–21)

Pál után nézzük meg Péter bemerítkezésértelmezését. Ebben az igerészben arról olvasunk, ahogyan Krisztus a kárhozottak számára is kihirdette az ő halálával és feltámadásával aratott győzelmét. Ez a „prédikálás” természetesen nem az elkárhozottak megtérése érdekében történt:

„Mindezeken felül köztünk és köztetek nagy szakadék tátong, úgyhogy akik át akarnának is menni innen hozzátok, nem mehetnek, sem azok onnan hozzánk át nem jöhetnek.” (Lk 16,26)

Az volt a cél, hogy minden teremtmény számára nyilvánvaló legyen Jézus dicsősége. Azonban kérdés, hogy vajon csak az özönvízben meghalt és elkárhozott embereknek hirdettetett ez a győzelem?

„Halálra adatott ugyan hústest szerint, de megeleveníttetett Szellem szerint, amelyben elment, és a börtönben levő szellemeknek is prédikált, akik egykor engedetlenek voltak, amikor Isten türelemmel várt Noé napjaiban, a bárka készítésekor, amelyben kevés, azaz nyolc lélek menekült meg víz által.” (1Pt 3,18b–20)

Péter második leveléből tudjuk meg, hogy számára mit jelentett az özönvíz:

„Mert nem kímélte Isten a bűnbe esett angyalokat sem, hanem a Tartarosz sötét mélységébe vetette őket, hogy fenntartassanak az ítéletre; és a régi világot sem kímélte, hanem csak Noét, az igazságosság hirdetőjét, akit nyolcadmagával megőrzött, amikor özönvizet bocsátott az istentelenek világára.” (2Pt 2,4–5)

Tehát az özönvíz az „istentelen világ” elítélése. Így már érthető, hogy amikor Péter a „Noé napjaiban” elveszettekről beszél, ezzel az összes elkárhozottra utal. Ezek szerint pedig Jézus „prédikálása” is globális volt a kárhozatban. A következő vizsgálandó kifejezés a „víz által”. Noé napjaiban az özönvíz által halt meg a bűnös emberiség, de ezen a vízen keresztül menekültek meg Noéék is. Pontosan, mint a zsidók vörös-tengeri átkelésénél: „

Testvéreim, nem szeretném, ha nem tudnátok, hogy atyáink mindnyájan a felhő alatt voltak, és mindnyájan a tengeren mentek át, és mindnyájan Mózesre merítkeztek be a felhőben és a tengerben.” (1Kor 10,1–2)

Ezen a vízen keresztül menekültek meg Mózesék, de ez okozta az egyiptomiak vesztét is:

„Te pedig emeld föl a botodat, és nyújtsd ki kezedet a tengerre, és válaszd kétfelé, hogy Izrael fiai szárazon menjenek át a tenger közepén. Én pedig, íme, megkeményítem az egyiptomiak szívét, hogy bemenjenek utánuk, és így szerzek dicsőséget magamnak a fáraó és egész serege, szekerei és lovasai által. És megtudják az egyiptomiak, hogy én vagyok az Örökkévaló, ha majd dicsőséget szerzek magamnak a fáraó által, az ő szekerei és lovasai által.” (2Móz 14,16–18)

Ezek szerint a víz ítélet az istentelenek számára, akik viszont az Úrhoz tartoznak, számukra a megmenekülést jelenti:

„Most pedig titeket is megment ennek képmása, a bemerítkezés, amely nem a hústest szennyének lemosása, hanem a jó lelkiismeret kérése Istentől, Jézus Krisztus feltámadása által.” (1Pt 3,21)

A „titeket” egyértelműen a levél címzettjeire utal, tehát hívőkre:

„Péter, Jézus Krisztus apostola, a Pontusz, Galácia, Kappadócia, Ázsia és Bitinia szórványaiban élő jövevényeknek, akik ki vannak választva az Atya Isten előre tudása szerint a Szellem megszentelésében engedelmességre és a Jézus Krisztus vérével való meghintésre: Kegyelem és békesség áradjon rátok bőségesen.” (1Pt 1,1–2)

Már csak az a kérdés, hogy mire utal a „jó lelkiismeret kérése Istentől, Jézus Krisztus feltámadása által”.

„Mivelhogy azért, testvéreim, bizalmunk van a szentélybe való bemenetelre Jézus vére által azon az úton, amelyet ő szentelt nekünk új és élő út gyanánt, a kárpit, azaz az ő hústeste által, és mivel nagy papunk van az Isten háza felett, járuljunk hozzá igaz szívvel, hitnek teljes meggyőződésével, mint akiknek a szívük tiszta a gonosz lelkiismerettől, és testük meg van mosva tiszta vízzel. Ragaszkodjunk a reménység hitvallásához tántoríthatatlanul, mert hű ő, aki ígéretet tett.” (Zsid 10,19–23)

Tehát a valódi keresztény ember lelkiismerete azért lehet tiszta, mert abból a hitből él, hogy mivel Jézus minden bűnéért tökéletesen eleget tett, Isten többé semmiért sem kárhoztatja (Róm 8,1). Ehhez pedig már nem lehet mit hozzáfűzni... Csodálatos Isten emberi szíveket újjáteremtő munkája, és ennek jele, a bemerítkezés.

A tartalmat kifejező forma

„Azokban a napokban történt, hogy eljött Jézus a galileai Názáretből, és János bemerítette a Jordánban. És amint kijött a vízből, látta, hogy a menny megnyílik, és a Szellem mint galamb leszáll reá.” (Mk 1,9–10)

A többi evangélista mellett Márk beszámolójából is láthatjuk, hogy Bemerítő János a Jordán folyóba merítette be az embereket. Hérakleitosz felismerése, miszerint nem léphetünk kétszer ugyanabba a folyóba, a bemerítéssel kapcsolatban fontos igazságot jelenít meg: hit által a teljes alámerüléssel kifejeződik, hogy mindenestül meg lettünk mosva, így teljesen tiszták vagyunk, és a rólunk lemosott bűn mocska soha nem tér vissza ránk.

„Amilyen távol van napkelet napnyugattól, olyan messze veti el tőlünk vétkeinket.” (Zsolt 103,12)

Mivel Jézus bűntelen volt, számára nem a bűnbocsánatot fejezte ki a bemerítkezés, hanem ezzel is előrevetítette az ő halálát és feltámadását:

„Vagy nem tudjátok, hogy mi, akik bemerítkeztünk a Krisztus Jézusba, az ő halálába merítkeztünk be? Eltemettettünk tehát vele együtt a bemerítkezés által a halálba, hogy amiképpen feltámadt Krisztus a halálból az Atya dicsősége által, úgy mi is az élet újdonságában járjunk.” (Róm 6,3–4)

Ahogy azt már a 2. részben is említettem, a bemerítkezés a Jézus halálával és feltámadásával való teljes azonosulás jele: eltemettetés a hullámsírban, majd feltámadás új emberként.

„És amint kijött [ἀναβαίνω] a vízből, látta, hogy a menny megnyílik, és a Szellem mint galamb leszáll reá.” (Mk 1,10)

Az ógörög „ἀναβαίνω” kifejezés nemcsak úgy fordítható, hogy „kijön”, hanem úgy is, hogy „feljön”. Ez alapján vagy „kijött a vízből” vagy „feljött a vízből”. Akárhogy is, mindkét fordítás szerint egyértelmű, hogy Jézus bemerítkezése teljes alámerítéssel történt.

„János is bemerített Ainonban, Szálim közelében, mert ott sok volt a víz, és odajöttek az emberek és bemerítkeztek.” (Jn 3,23)

Ebből a versből kiderül, hogy Bemerítő János nem csak a Jordán folyóban merített be embereket. A Szálim közelében található Ainonról ezen kívül sehol nem olvasunk az Újszövetségben. Lehet köze a héber עַיִן (ayin) szóhoz, ami forrásvizet jelent. Ez esetben valószínűleg János a mai Tel Shalem melletti természetes források egyikében merített be.[5] Az azonban biztos, hogy János apostol fontosnak tartotta megemlíteni Bemerítő János szolgálatának helyét illetően, hogy ott végezte, ahol „sok volt a víz”. Erre valószínűleg a vízzel való meghintés gyakorlatához nem lett volna szükség, a teljes alámerítéshez viszont annál inkább!

„Jézus pedig hozzájuk ment, és azt mondta nekik: Nekem adatott minden hatalom mennyen és földön. Menjetek el azért, és tegyetek tanítvánnyá minden népet, bemerítve őket az Atyának, a Fiúnak és a Szent Szellemnek nevébe. Mindannak megtartására tanítsátok őket, amit én parancsoltam nektek. Íme, én veletek vagyok minden napon a világ végezetéig.” (Mt 28,18–20)

Mátén kívül egyetlen helyen szerepel a „tanítvánnyá tesz” (μαθητεύω) kifejezés az Újszövetségben:

„Miután hirdették az evangéliumot annak a városnak, és sokakat tanítvánnyá tettek [μαθητεύω], visszatértek Lisztrába, Ikóniumba és Antiókhiába.” (ApCsel 14,21)

Tehát a tanítvánnyá tevés alapja az evangélium hirdetése. Így a sorrend itt is a következő: tanítvánnyá tevés az evangélium hirdetésén keresztül – bemerítés – tanítás.

„Bemerítve őket az Atyának, a Fiúnak és a Szent Szellemnek nevébe.” A Szentháromság nevébe való bemerítkezés jele az Istennel való hit általi közösségünk teljes helyreállásának. Fontos látni a jel és a jelzett dolog közti párhuzamot:

- Jel: vízbe (εἰς) merítkezünk

- Jelzett dolog: a Háromság nevébe (εἰς) merítkezünk

Tehát mindkét esetben helyhatározó szerepel. Ezzel szemben a „vízzel keresztel” eszközhatározó, ráadásul az ógörög „εἰς” prepozíció nem is jelent „-val, -vel”-t. „A bővítmények természetesen, attól függően, hogy az eredeti jelentést vesszük-e alapul (»bemerít, bemerítkezik«), vagy a módosult jelentést (»keresztel, keresztelkedik«), másképpen jelentkeznek, de csak a magyar fordításban. Így a dativus instrumenti képes helyhatározói értelmű, ha a »bemerít« igét használjuk (valamibe), módhatározói megfelelője van, a magyarban a »keresztel« igét használjuk (valamivel).”[6]

Ez alapján sem csoda, hogy a 17. századi reformált baptista őseink is fontosnak tartották megjegyezni a bemerítkezéssel kapcsolatban:

„E jegy helyes kiszolgáltatásához teljes alámerítés szükséges.”[7]

Ezenkívül rendkívül fontos megemlíteni, hogy ez az egyetlen hely a Bibliában, ahol egy versen belül konkrétan szerepel a Háromság mindhárom személye. Tehát Jézus parancsa, hogy mindhárom személyt nevezzük meg a bemerítéskor. De!

„Ne használd hiába az Örökkévaló, a te Istened nevét, mert az Örökkévaló nem hagyja büntetés nélkül azt, aki a nevét hiába használja.” (2Móz 20,7)

Ennek fényében, aki valakinek a bemerítésére készül, nem árt, ha átgondolja, hogy mit is jelent az, amit tenni készül, és hogy kinek a nevében teszi, amit tesz...

„Akik azért örömmel fogadták szavát, bemerítkeztek, és azon a napon mintegy háromezer lélek csatlakozott hozzájuk.” (ApCsel 2,41)

Sokan felvetik a kérdést, hogy pünkösdkor Jeruzsálemben hol lett volna lehetőség háromezer ember teljes alámerítéssel történő bemerítkezésére. Jeruzsálem korabeli vízrajza alapján ehhez többek között rendelkezésre állt például a Betesda-fürdő:

„Jeruzsálemben a Juh-kapunál van egy fürdőmedence, amelyet héberül Betesdának neveznek. Ennek öt oszlopcsarnoka van, ahol betegek, vakok, sánták, bénák sokasága feküdt, várva a víz megmozdulását.” (Jn 5,2–3)

Emellett ott volt a Siloám tava is:

„Megkérdezték tőle: Hogyan nyílt meg a szemed? Ő pedig azt felelte: Az az ember, akit Jézusnak hívnak, sarat készített, rákente a szememre, és azt mondta nekem: Menj el a Siloámhoz, és mosakodj meg! Elmentem tehát, megmosakodtam, és megjött a látásom.” (Jn 9,10–11)

Tehát egyáltalán nem volt kivitelezhetetlen a háromezer alámerítéses bemerítése, sőt!

„Ahogy mentek az úton, egy vízhez érkeztek, és az udvari főember azt mondta: Ímhol a víz, mi gátol abban, hogy bemerítkezzek? Fülöp pedig azt mondta: Ha teljes szívből hiszel, lehet. Ő pedig így felelt: Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia. És megállította a kocsit, és leszálltak mindketten a vízbe, Fülöp és az udvari főember, és bemerítette őt. Amikor pedig a vízből kijöttek, az Úr Szelleme elragadta Fülöpöt, és többé nem látta őt az udvari főember, de örömmel folytatta az útját.” (ApCsel 8,36–39)

Az etióp főember történetének magyarázatát már megtettem az 1. részben, most koncentráljunk bemerítkezésének mikéntjére!

„És megállította a kocsit, és leszálltak mindketten a vízbe, Fülöp és az udvari főember, és bemerítette őt.” (ApCsel 8,38)

Tatai István ezzel kapcsolatban megjegyzi:

„Valószínű egy kancsónyi víz volt a kocsin is, de szándékosan a szó eredeti jelentésének megfelelően történt a keresztelés.”[8]

Tehát mindketten bele is mentek a vízbe, majd a bemerítkezés után mindketten ki is jöttek belőle. Nem kérdés, hogy milyen formában történt az eset.

Végezetül: Valószínűleg feltűnt az olvasónak, hogy írásom mindhárom részében következetesen a „bemerítkezés” kifejezést használtam a „keresztség” helyett. Ez az ógörög „βαπτίζω” (baptizó)-ige eredeti jelentésének megtartása miatt volt fontos:

„Az Újszövetségben általában csak kultikus értelemben használatos, a történeti egyházakban (a római katolikus egyház gyakorlata és szóhasználata nyomán) a helyesebb »bemerít« igét kiszorította a »megkeresztel, keresztel« (mivel a római egyház a szertartás alkalmával a kereszt jelét is rárajzolja a bemerítettre), így a szóból kiesik – és fennáll annak a veszélye, hogy a gyakorlatban is elszíntelenedik – a bemerítés döntő aktusa.”[9]

Láttuk, hogy a hitvalló bemerítkezés minden esetben teljes alámerítéssel történt. Ezzel együtt azonban a gyakorlatban adódhatnak olyan esetek, mikor nem kivitelezhető a teljes alámerítés. Erre vonatkozóan találunk útmutatást a 2. századból:

„A bemerítkezésre vonatkozóan pedig, így merítsetek be: miután mindezeket előtte elmondtátok, élő vízben merítsetek be az Atya és Fiú és Szent Szellem nevébe. Ha nem áll rendelkezésre élő víz, merítsetek be más vízben; ha lehet, hidegben, ha nem, melegben. Ha egyik sem áll rendelkezésre, háromszor önts vizet az Atya és Fiú és Szent Szellem nevébe. A bemerítkező és a bemerítő böjtöljön a bemerítkezés előtt, ha lehetséges, a többiek is; a bemerítkezőnek hagyd meg, hogy előzőleg egy vagy két napig böjtöljön.”[10]

Tehát a teljes alámerítés alóli kivételt az az eset képezte, ha ehhez nem állt rendelkezésre elegendő víz. Mivel nekünk Magyarországon nincs ilyen problémánk, milyen csodálatos lenne, ha a bemerítkezés jelentésének tisztázása mellett gyakorlati szempontból is visszatérnénk a Szentírás egyértelmű tanításához, ezzel is megvallva: nekünk, Krisztus menyasszonyának, csak az a mérvadó, amit ő jelentett ki nekünk.

„Különben mit tesznek azok, akik a halottakért merítkeznek be, ha a halottak nem támadnak fel? Miért is merítkeznek be a halottakért?” (1Kor 15,29)

Az 1Kor 15-ben Pál kifejti az evangéliumot, ezért ír a feltámadásról is. Azt állítja, hogy

„Ádámban mindenki meghal” (1Kor 15,22a).

Ez csak akkor igaz, ha mindnyájan vétkeztünk Ádámban, hiszen a bűn zsoldja – azaz természetes következménye – a halál (Róm 6,23a). Ahogyan tehát mindenki vétkezett és meghal Ádámban, úgy mindenki fel is fog támadni (1Kor 15,22b). Ezután Pál leírja a feltámadás sorrendjét is: Krisztus az első, aki megdicsőült testben feltámadt, majd a hívők lesznek a következők az ő visszajövetelekor (1Kor 15,23). Végül Pál a bemerítkezéssel hozza összefüggésbe a feltámadást. De mit jelent bemerítkezni a halottakért? Ahogy láttuk, a Róm 6,3–4-ben Pál kifejti, hogy a bemerítkezés a halál, az eltemettetés és a feltámadás jele. Tehát azt mutatja be, ami Krisztussal és általa a benne hívőkkel történt. Ez alapján a bemerítkezés ugyanúgy az evangéliumot hirdeti, mint az úrvacsora (1Kor 11,26): látható módon mutatják be Jézus megváltó munkáját a magunk, gyülekezetünk és a kívülállók számára is. A kívülálló hitetleneket pedig Pál halottaknak nevezi:

„Titeket is megelevenített, akik halottak [νεκρός] voltatok vétkeitek és bűneitek miatt, melyekben jártatok egykor e világnak megfelelően a levegőbeli hatalmasság fejedelme szerint, ama szellem szerint, amely most az engedetlenség fiaiban munkálkodik.” (Ef 2,1–2)

A „νεκρός” kifejezés kétszer szerepel a vizsgált versünkben is:

„Különben mit tesznek azok, akik a halottakért [νεκρός] merítkeznek be, ha a halottak [νεκρός] nem támadnak fel?” (1Kor 15,29a)

Tehát Pál logikája szerint a bemerítkezéssel a hitetlenek felé is hirdetjük az evangéliumot, hogy szellemi feltámadásuk (újjászületésük) után testileg is részük legyen majd az első feltámadásban (1Kor 15,23; Jel 20,5).

1. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy Isten nem üdvözíthet akár magzat- vagy csecsemőkorú gyermekeket is. „A mi Istenünk az égben van, és mindent megtesz, amit csak akar.” (Zsolt 115,3)

2. John Stott: Az apostolok cselekedetei (Budapest: Harmat–KIA, 2010), 173. o.

3. Azért tettem ezt a szót idézőjelbe, mert a „teológus” kifejezés (theosz + logosz) Isten igéjét jelenti, amivel nemcsak a diplomával rendelkező „klérus” foglalkozik, hanem a „laikus” hívő is. Emellett pedig az első gyülekezetben sem a diploma, hanem Isten Szelleme tette képessé az apostolokat a tanításra. Nem létezett a mai klerikus-laikus megkülönböztetés, ahogy szellemi értelemben ma sem létezik.

4. Remélhetőleg mind a szövetségi, mind a diszpenzacionalista rendszerben gondolkodó „teológusok” számára sikerült rámutatnom a körülmetélkedés és a bemerítkezés közti kontinuitásra, diszkontinuitásra.

5. https://www.youtube.com/watch?v=bDggQrp1gGU&t=1180s

6. Varga Zsigmond: Újszövetségi görög–magyar szótár (Budapest: Kálvin, 1996), 132. h.

7. Az 1689-es baptista hitvallás (Arad: Spurgeon, 2010), 57. o.

8. Tatai István: „A csecsemőkeresztségről”, Theologiai Szemle (1994/1), 9. o.

9. Varga, 131. h.

10. Didakhé 7,1–4 (Vanyó László fordítása alapján; az ógörög szövegből kiindulva saját revízióimat dőlt szedéssel jelzem).

„Miből feltételezhetjük, hogy egy adott ember részesedett-e a Szent Szellem üdvösségre való elhívásában? A szöveg szerint abból, hogy megtér és bemerítkezik.”

„A főember azért akart bemerítkezni, mert hitt Fülöpnek. Hitt Jézusban, hitte, hogy Jézusról szól a felolvasott rész.”

„Péternek ezen szolgálatával teljesedett be Jézus már említett próféciája a földrajzi misszió kezdeteit illetően.”

„Tehát az egész család hallotta az evangéliumot, majd bemerítkeztek.”

„Az, hogy Krisztus nem azért küldte Pált, hogy bemerítsen, nem azt jelentette számára, hogy ne merítsen be senkit, hanem azt, hogy az evangélium hirdetését tekintse mindennél fontosabbnak.”

„Az evangélium viszont nem az, hogy azok lehetnek Krisztuséi, akik bemerítkeznek, hanem épp fordítva! Azok merítkezhetnek be, akik a Krisztuséi!”

„Isten meg nem érdemelt kegyelméről tanúskodik a körülmetélkedés is.”

„A Krisztus szerinti körülmetélkedés »kéz nélküli«, vagyis láthatatlan.”

„A víz ítélet az istentelenek számára, akik viszont az Úrhoz tartoznak, számukra a megmenekülést jelenti.”

„A valódi keresztény ember lelkiismerete azért lehet tiszta, mert abból a hitből él, hogy mivel Jézus minden bűnéért tökéletesen eleget tett, Isten többé semmiért sem kárhoztatja.”

„Jézus parancsa, hogy mindhárom személyt nevezzük meg a bemerítéskor.”

„A bemerítkezés a halál, az eltemettetés és a feltámadás jele.”

Kovács Benjámin

SZENTLÉLEK-KERESZTSÉG ÉS A LÉLEK TELJESSÉGE

Bevezetés

A 20. század elején az Azusa utcai ébredéssel egy olyan mozgalom indult útjára, ami a keresztény világban nagy ellenállást váltott ki, ám az idők múlásával komoly átalakulást is magával hozott. A pünkösdi mozgalom azt hirdette – és hirdeti ma is –, hogy a Szentlélekbe való bemerítkezés ma is ugyanúgy történik, mint az első pünkösdkor – a megtérés után és a nyelveken szólás kíséretében. Mozgalmuk hírvivői harminc év alatt csaknem minden országba eljutottak, így a kilencvenes évekre a világ kereszténységének már csaknem harmada valamilyen karizmatikus csoporthoz tartozott.[1] Ezt a nagyszámú és gyors növekedést a „második áldásban” nyert erőnek tulajdonítják. Népszerűségük mellett azonban hatásukra addig soha nem látott megosztottság alakult ki az egyházban – még a karizmatikusok között is.2 A pünkösdi istentiszteleteken tapasztalható felfordulás és az általuk képviselt kirekesztő teológia – ti. hogy aki nem szól nyelveken, abban nincs ott a Szent Szellem ereje – a konzervatív gyülekezeteket felháborította. A kirekesztésre kirekesztéssel feleltek, ami csak tovább élesítette a két tábor között húzódó ellentétet. A karizmatikusokat sokan ördögtől valónak bélyegezték, mások tévtanítónak vagy tévelygő testvéreknek nevezték őket.

Ma, amikor a felekezetek közötti kapcsolat egyre erősödik, kulcsfontosságú, hogy hogyan tekintünk erre a folyamatra; békességteremtő munkát látunk benne, ami egységet formál Krisztus testében, vagy veszélynek tartjuk, ami baptista testvéreinket is a megtévesztés csapdájába ejtheti. Ultimátummal és viaskodással soha nem teremthetünk békét. A krisztusi egység csakis úgy jöhet létre, ha mindannyian alázattal igazodunk az isteni igazságokhoz, és nem harciasan védjük a magunk igazát. Hagynunk kell, hogy az egység Lelke vezessen el minket a tiszta igei megértéshez. Ehhez nyitottságra, formálhatóságra és egymás törekvő megismerésére van szükségünk. Mivel „tükör által homályosan látunk”, így mi is lehetünk az a fél, aki éppen téved.

Jelen tanulmány habár állást foglal a kérdésben, mégsem arra hivatott, hogy pálcát törjön bármelyik tanítás fölött, vagy tévtanítónak bélyegezze a másikat. Nem állítom, hogy a megértésem hibátlan, és azt sem, hogy a jövőben nem formálódhat még tovább. Ám az Isten iránti hűség és a testvérek iránti szeretet arra vezérel, hogy pártatlanul közelítsek az Igéhez, és így keressem, mit tanít a Szentírás a Lélek keresztségéről és a Szellemmel való betöltekezésről.

1. Bibliai kifejezések a Szentlélek-keresztségre

A „Szentlélek-keresztség” kifejezés a magyar nyelvű bibliafordításokban nem szerepel, a szóhasználat a Károli-fordítás miatt vált elterjedtté, ahol Keresztelő János a következőt mondja:

„ő Szent Lélekkel és tűzzel keresztel majd titeket.” (Mt 3,11).

János ezen szavait a másik három evangélium is ezekkel a szavakkal örökíti meg (Mk 1,8; Lk 3,16; Jn 1,33). Jézus mennybemenetele előtt mondja a tanítványainak:

„Szentlélekkel fogtok megkereszteltetni nem sok nap múlva.” (ApCsel 1,5)

Valamint Péter apostol is János szavait idézi, amikor beszámol a jeruzsálemi hívőknek a Kornéliusz házában történtekről:

„Ekkor eszembe jutott az Úr szava, aki így szólt: János vízzel keresztelt, de ti Szentlélekkel fogtok megkereszteltetni.” (ApCsel 11,16)

Ebben a hat igében a görög szövegben a baptidzó ige szerepel, melynek jelentése: bemerít, belemárt, átitat. Helyesebb tehát János szavaira Csia Lajos fordítása:

„Ő majd Szent Szellembe és tűzbe merít titeket.”

A Szentlélek és a bemerítkezés szavai egy hetedik helyen is előfordulnak egymás mellett:

„Hiszen egy Lélek által mi is mindnyájan egy testté kereszteltettünk…” (1Kor 12,13)

A hét közül ez az egyetlen igehely, ami egy apostoli levél tanításában olvasható, és az egyetlen, ami nem Bemerítő János ígéretét ismétli. Éppen ezért ennek a versnek az értelmezése kulcsfontosságú, és nagyban meghatározza a témáról alkotott látásunkat (lásd a 3.3. pontban).

A bemerítés (baptidzó) szava mellett más kifejezéseket is találunk az igében, amit a Lélek-keresztséggel szoktak[3] összefüggésbe hozni. Venni vagy kapni a Szentlelket (lambanó) (ApCsel 8,15.17; 10,47; 19,2), megtelni, betöltekezni Szent Szellemmel (pléthó) (ApCsel 2,4), rájuk szállt a Szent Szellem (epipiptó) (ApCsel 8,16; 10,44; 11,15), eljön a Szentlélek (erkhomai) (Mt 3,16; ApCsel 1,8; 19,6), kitöltetett a Szent Szellem (ekheó) (Jóel 3,1.2; ApCsel 2,17.33; 10,45; Tit 3,6), adatik a Lélek (didómi) (Lk 11,13; Jn 14,16; ApCsel 8,18; 11,17; 2Tim 1,7), felöltöztetni mennyei erővel (enduó) (Lk 24,49).

2. Bibliai példák a Szentlélek-keresztségre

A pünkösdi felekezethez tartozó testvéreink a Lélek kétlépcsős vétele mellett foglalnak állást, és vallják, hogy a Szentlélekbe való bemerítésnek emberi érzékszervekkel is megtapasztalható jelei vannak.[4] Az alábbi öt igeszakaszban pedig igazolását látják a hitvallásuknak. Vizsgáljuk meg közelebbről, hogy valóban ezt tanítják-e a következő események az egyház korai idejéből!

2.1. A jeruzsálemi hívők – pünkösd (ApCsel 2,1–4)

Az első pünkösd az az alkalom, amire az akkori zsidó keresztények Keresztelő János (Mt 3,11; Mk 1,8; Lk 3,16; Jn 1,33) és Jóel próféta (Jóel 3,1–5) ígéreteinek beteljesedéseként tekintenek, valamint Jézus is erről beszélt mennybemenetele előtt (Lk 24,49; ApCsel 1,4–5.8). Itt áradt ki (ekheó) először a Szent Szellem a már megtért hívőkre, így ez volt az első Szentlélek-keresztség és betöltekezés (pléthó) is. Tíz tanítvány korábban Jézus szavára már vette (lambanó) a Szentlelket (Jn 20,22) – Tamás és Mátyás ekkor nem volt jelen –, pünkösdkor pedig másodszor is vette a további száztízzel együtt, akik ekkor vették először. Innentől kezdve minden egyes megtérő az újjászületéssel együtt a Lélek keresztségében is részesül és az egyház tagjává válik, amint hívővé lesz – akárcsak a háromezer megtérő Péter prédikációjára (ApCsel 2,38–39.41).

A pünkösdi eseményt látható és hallható jelek követték: szélrohamhoz hasonló zúgás támadt (vö. Jn 3,8), lángnyelvek jelentek meg, és a tanítványok nyelveken szóltak. Mivel az emberek megértették a nyelveken szólást, így ez a megnyilvánulás egyben prófétálásnak is minősül. Továbbá Péter prédikációja egy Istentől származó aktuális üzenet volt az akkori hallgatóságnak, így prófétai beszédként tekinthetünk rá.

2.2. A samáriai hívők (ApCsel 8,14–18)

A samáriaiak között Fülöp szolgálatára sok csoda és jel történt, az emberek megszabadultak, megtértek, bemerítkeztek, és nagy öröm volt a városban (ApCsel 8,4–13). Péter és János ezt hallva egy későbbi időpontban ment el közéjük, hogy kézrátételükkel a samáriai hívők is részesüljenek (lambanó) a Lélek keresztségében, mert még egyikükre sem szállt rá (epipiptó). Miért áradt ki Samária lakosaira később a Szentlélek, mint ahogyan hitre jutottak? Mert a zsidók és a samaritánusok ádáz ellenségek voltak, Fülöp volt az első, aki hirdette nekik az evangéliumot, ezért Péternek és Jánosnak – a jeruzsálemi gyülekezet tekintélyes vezetőinek – saját szemükkel kellett látniuk, hogy az ott élők ugyanúgy részesülhetnek a megtérés és a Lélek ajándékában, mint a zsidók. Ezzel a két csoport keresztényei kibékültek egymással.

Arról nem ír az ige, hogy pontosan milyen jelek történtek, amikor kiáradt a Szentlélek, de azt olvassuk, hogy Simon „látta”, hogy adatik (didómi) a Lélek. Vajon mit láthatott? Korábban már „látta, hogy jelek és nagy csodák történnek”, láthatta az örömöt az emberek arcán és a megváltozott életeket, ezek hatására pedig „egészen elámult”. Nem kizárt, hogy Simon ugyanazt láthatta, mint amit pünkösdkor láttak az emberek Jeruzsálemben, hogy a hívők nyelveken szólnak és prófétálnak. Azonban mivel Lukács ezt nem emeli ki, így nem állíthatjuk biztosan, hogy valóban ez történt.

2.3. Pál megtérése és betöltekezése (ApCsel 9,17–18)

Anániást azért küldte az Úr Saulhoz, hogy újra megnyíljanak a szemei, és megteljen (pléthó) Szentlélekkel. Ezen a ponton felmerül a kérdés, hogy Saul megtért-e a damaszkuszi úton, amikor a látását elveszítette, vagy akkor csak elkezdődött benne a megtérés folyamata, ami majd az Anániással való találkozáskor zárult le, és így ez az ő újjászületésének a pillanata is egyben. A következők miatt az előbbi opció tűnik valószínűbbnek:

1. Saul Jézus szavára (ApCsel 9,6) bement Damaszkuszba, és ott várt, hogy valaki megmondja neki, mit kell tennie – tehát engedelmes volt, ami a megtérés következménye.

2. Saul amíg Anániást várta, imádkozott és látomást látott (ApCsel 9,11–12), azaz kereste Istent, kommunikált vele, és hallotta az Úr hangját, amire csak az újjászületett hívők képesek.

3. Pál védőbeszédéből Agrippa előtt (ApCsel 26,16–18) kiderül, hogy a damaszkuszi úton Jézus már küldetéssel is megbízza Sault, és az evangélium hirdetésére hívja el.

Ha ekkor még nem lett volna teljes Saul megtérése, akkor hogyan mondhatná később, hogy „nem voltam engedetlen a mennyei látomás iránt” (ApCsel 26,19)? (4) Anániás testvérének szólítja Sault (ApCsel 9,17), vagyis úgy tekint rá, mint aki újjászületett tanítvány. Mindezek alapján azt mondhatjuk, hogy Pál a damaszkuszi úton megtért, újjászületett, és három nappal később, Anániás imájára egy második Szentlélek-tapasztalatban volt része. A pünkösdiek ezzel indokolják,[5] hogy a Szentlélek-keresztség Pálnál is egy második áldás. Azonban észre kell vennünk, hogy a Szentlélekkel való betöltekezésről (pléthó) a Szentírás úgy is beszél, mint amire minden megtért, újjászületett embernek újra és újra szüksége van (lásd a 4. pontot). Megtelni Szentlélekkel a Lélek vétele után – ami az újjászületéssel egy időben történik – többször is lehetséges, de a Szentlélekbe való bemerítést minden hívő csak egyszer éli át. Ezért Pál bemerítkezhetett Szent Szellembe a damaszkuszi úton, majd egy második alkalommal az Egyenes utcában beteljesedhetett ővele.

Arról itt nem olvasunk, hogy voltak-e látható jelei Pál betöltekezésének, ám az 1Kor 14,18-ból tudjuk, hogy Pál is szólt nyelveken, amely ajándéknak talán épp ekkor lett részese.

2.4. Kornéliusz háza népe (ApCsel 10,44–47)

Kornéliusz angyali kijelentésre követeket küld Péterhez, aki a Lélek vezetésére hallgatva elmegy velük Cézáreába. Ezzel Péter egy példátlan dolgot tesz, ami azelőtt még soha nem fordult elő, és később a jeruzsálemi testvérei számon is kérik emiatt (ApCsel 11,2–3), zsidókeresztény létére pogány házba tér be. Habár Kornéliuszról családjával együtt istenfélő és kegyes emberként ír az Ige, aki rendszeresen imádkozik az igaz Istenhez (ApCsel 10,2), ennek ellenére mégsem Jézust követő hívőkként kell rájuk gondolnunk. Sokkal valószínűbb, hogy a zsidó vallás gyakorolt nagy hatást Kornéliuszra, aki ennek ellenére nem állt be a törvény alá és nem vált prozelitává.[6] Ezt bizonyítja, hogy Péter „idegennek” nevezi a római családot (ApCsel 10,28), valamint hogy ezután Krisztus evangéliumáról kezd nekik beszélni, mintha a hallgatóság még soha nem hallott volna Jézusról – ami valószínűleg így is volt. Miközben Kornéliusz háza az igére éhesen hallgatta Péter szavait, egyszer csak leszállt rájuk (epipiptó) a Szent Szellem, és mindannyian nyelveken kezdtek szólni. A zsidó származású hívők, akik Péterrel érkeztek, ámultak azon, hogy a rómaiakra is kitöltetett (ekheó) a Szent Szellem. A nyelveken szólás elegendő jel volt Péternek ahhoz, hogy felismerje, ők is vették (lambanó) a Szentlelket, és a jeruzsálemi gyülekezetet is meggyőzte arról, hogy ez valóban az Isten munkája, ezek szerint a pogányok is hitre juthatnak, és nekik is adatik (didómi) a Lélek (ApCsel 11,17–18).

Kornéliusz háznépénél az újjászületés és a Lélekbe való bemerítés egyszerre történik, így nem beszélhetünk kétlépcsős keresztségről. A megtapasztalás kísérő jelei a nyelveken szólás és az Isten magasztalása.

2.5. Bemerítő János tanítványai (ApCsel 19,1–6)

Pál kb. 20 évvel a pünkösdi események után Efezusban találkozik Bemerítő János egykori követőivel. Mivel az ige tanítványokként hivatkozik rájuk, ezért sokan keresztény hívőkként tekintenek erre a tizenkét efezusira. Pál viszont valószínűleg érezte, hogy nincs minden rendben ezekkel a „hívőkkel”, ezért megkérdezi tőlük:

„Kaptatok-e [lambanó] Szentlelket, amikor hívőkké lettetek?”

Miért kérdezne ilyet Pál, ha a Lélek ajándéka a hívővé válással együtt adatik? Ez logikátlan és ostoba kérdés volna – állítja Derek Prince.[7] Ezért a pünkösdiek szerint Pál kérdésfeltevése egy újabb bizonyíték a Szentlélek-keresztség kétlépcsős folyamatára. Ráadásul a nyelveken szólás és a prófétálás ennek az eseménynek is látható kísérőjeleként nyilvánult meg.

Bemerítő János tanítványai egyfajta utóhívők vagy maradék voltak. Ők nem pogányok, nem samaritánusok, de nem is Jézusban hívő zsidók, hanem egy olyan csoport, akik egykor követték Jánost, de valószínűleg később elveszítették vele a kapcsolatot, és így Jézust sem ismerték meg. Pál tudta, hogy Bemerítő János evangéliuma nem a teljes evangélium, csak előkészítője annak, így aki csupán János szavára hitt, abban még nem ment végbe az az életváltozás, ami egyedül Jézus által érhető el a számunkra, hiszen hiányzott belőle a megváltás teljessége, Jézus halála és feltámadása (lásd Róm 10,9). Az apostol valószínűleg érezte a lelkében, hogy ezeknek az embereknek az Istenhez való kapcsolódásuk még nem teljes, ezért kíváncsi volt arra, hogy a hitre jutásuk a Szentlélek kitöltetése előtt vagy után történt-e. Hiszen, ha a Szentlélek korszaka előtt lettek hívőkké, akkor értelemszerűen még nem kaphatták a Szentlelket, pünkösd után viszont, ha valóban teljes szívvel megtértek volna, akkor a Lelket is venniük kellett volna. Ezért kérdezte tőlük Pál, hogy „Kaptatok-e Szentlelket, amikor hívőkké lettetek?” (ApCsel 19,4), hogy kiderítse, mikor és hogyan történt mindez a tizenkét efezusival. Így derült ki, hogy hiába olvasunk „hívőkről”, ezek a tanítványok még nem voltak újszövetségi értelemben hívők, a Jézushoz való megtérés és újjászületés – rögtön ezután pedig a Szentlélekbe való bemerítésük is – az apostollal való találkozásukkor történt meg.

2.6. Az öt esemény értékelése

Az öt esemény körültekintő vizsgálatából tehát kiderül, hogy nincs szó kétlépcsős keresztségről. Pál a Szentlélek-keresztség utáni betöltekezésben részesül, a pogányok és a János-tanítványok a megtéréssel egy időben veszik a Szentlelket, és csak a tíz tanítvány, valamint a samáriaiak esetében különül el az újjászületés és a Szentlélekben való bemerítkezés eseménye, aminek nyomós okait fentebb taglaltuk.

Billy Graham[8] arra mutat rá, hogy Pál esetét kivéve négy különböző csoportot láthatunk Lukács feljegyzéseiben. Jeruzsálemben zsidókkal, Samáriában samáriaiakkal, Kornéliusz házában pogányokkal, Efezusban pedig Jézust és a Szentlelket nem ismerő János-tanítványokkal van dolgunk. A Szentléleknek valóban fontos szerepe van ezeken a helyeken, ugyanis azt láthatjuk meg bennük, hogy Jézus ígérete szerint miként lesznek a Szentlélek ereje által Jézus tanúi a tanítványok Jeruzsálemtől kezdve egészen a föld végső határáig (ApCsel 1,8). Hogyan jut el az evangélium a világ minden részére, és miként kapja meg a Szentlélek ajándékát minden nép, minden távollevő, akit csak elhív magának az Úr (ApCsel 2,39).

A Cselekedetek könyvének eseményeit vizsgálva azt is fontos szem előtt tartani, hogy általánosító következtetéseket a Biblia igazságairól – így a Szentlélek-keresztségről is – elsősorban a Szentírás tanító részei alapján szabad levonnunk, csupán az elbeszélő könyvekre – pl. az Apostolok cselekedeteinek leíró részeire – nem építhetünk teológiát.[9]

3. A Szentírás tanítása a Lélek-keresztségről

3.1. A Szentlélek ajándéka

Egy alkalommal Jézus az imádság meghallgatását ígéri a kérő, kereső, zörgető gyermekeknek (lásd Lk 11,11–13; Mt 7,7–11). Jézus itt a Szentlélekről mint egy jó ajándékról (dóma) beszél, akit a mennyei Atya azoknak a gyermekeinek ad (didómi), akik azt kérik tőle. Minden bizonnyal erről az ajándékról beszélt Péter is a pünkösdi prédikációjában, amikor azt mondta:

„Térjetek meg, és keresztelkedjetek meg valamennyien Jézus Krisztus nevében, bűneitek bocsánatára, és megkapjátok [lambanó] a Szentlélek ajándékát [dórea]. Mert tiétek ez az ígéret és gyermekeiteké, sőt mindazoké is, akik távol vannak, akiket csak elhív magának az Úr, a mi Istenünk.” (ApCsel 2,38–39)

Eszerint aki megtér (bűnbánatot tart) és bemerítkezik, az kapja a Szentlélek ajándékát. A 39. vers egyértelművé teszi, hogy ez nemcsak a Pétert hallgató tömegre igaz, hanem azóta is mindenki, „akit csak elhív magának az Úr”, ilyen módon kapja a Szentlelket ajándékul. Nem sokkal később Kornéliusz házában „a pogányokra is kitöltetett [ekheó] a Szentlélek ajándéka [dórea]” (ApCsel 10,45). Hasonlóan a Jézus tanításában foglaltakhoz, a kitöltetett Szentlélek itt is az ajándék, nem pedig az ajándékozó.

A samáriai eseményeknél csak annyit olvasunk, hogy „kapjanak [lambanó] Szentlelket”, és „vettek [lambanó] Szentlelket” (ApCsel 8,15.17). Itt hiányzik az ajándék szava a leírásból, mégis nyilvánvaló, hogy ugyanarról a vételről van itt is szó, mint az ApCsel 2. és 10. fejezetében. A Szentlélek ajándéka tehát maga a Szentlélek személye.

A Szentírás más részein, ahol a Lélektől kapott kegyelmi ajándékokról olvasunk (Róm 12,6–8; 1Kor 12,8–10; 1Pt 4,10–11), ott a görög szöveg a kariszma vagy a pneumatikosz szavakat használja az ajándékok leírására, míg az előbbi helyeken a dóma vagy a dórea szavakkal találkozunk. Így az eltérő szóhasználat szintén a tartalmi különbséget mutatja.

3.2. A Szentlélek mint víz

A Szentlelket számos helyen hasonlítja az Ige a vízhez. Maga a „Szentlélekbe való bemerítés” kifejezése is arra utal, hogy a Lélek olyan, mint a víz, amibe be lehet merítkezni. Jóel úgy prófétált, hogy

„kitöltöm [sept.: ekheó] majd lelkemet minden emberre… még a szolgákra és szolgálókra is kitöltöm [sept.: ekheó] Lelkemet…” (Jóel 3,1–2).

Ahogy kitöltetett (ekheó) a Szent Szellem Jeruzsálemben (ApCsel 2,33) és Cézáreában is (ApCsel 10,45). Pál apostol pedig azt írja Titusznak:

„az ő irgalmából üdvözített minket újjászülő és megújító fürdője [lutron] a Szentlélek által, akit kitöltött [ekheó] ránk gazdagon Jézus Krisztus…” (Tit 3,5–6)

Ezek szerint a Szentlélek a víz, amibe Jézus bemerít, a Szentlélek a víz, amit Jézus Krisztus kiárasztott ránk felülről, és a Szentlélek a víz, amelyben megfürödve tisztává leszünk.

Másrészt a Szentlélek az a víz, amelyből inni is tudunk.

„Az ünnep utolsó nagy napján felállt Jézus, és így kiáltott: Ha valaki szomjazik, jöjjön hozzám, és igyék! Aki hisz énbennem, ahogy az Írás mondta, annak belsejéből élő víz folyamai ömlenek! Ezt pedig a Lélekről mondta, akit a benne hívők fognak kapni...” (Jn 7,37–39; vö. Jn 4,13–14; Ézs 58,11)

A Lélekből tehát azoknak ad inni Jézus, akik szomjasan és hittel jönnek hozzá. Ez a szellemi víz örökre elveszi a szomjúságot, és olyan forrássá válik a hívőben, ami folyamokként csordul túl belőle megitatva más szomjazókat is. Továbbmenve, Pál arról ír, hogy „mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg” (1Kor 12,13). Ez a korinthusiaknál egy múltbeli, befejezett eseményre utal, ami akkor történt, amikor bemerítkeztek Szent Szellembe.

Eszerint a Szentlélek-keresztségben egyszerre történik egy külső és belső megtapasztalás, ami nem két különböző esemény, inkább két kiegészítő eleme ugyanannak az eseménynek. Külső, mert a Szent Szellem jelenléte felülről árasztja el a hívőt, teljesen körülveszi és beborítja. Belsőleg pedig a hívő, mint egy ivó ember veszi magához a Szentlelket, amíg teljesen be nem töltekezik vele, hogy az túlcsorduljon belőle.

3.3. 1Kor 12,13

Amint arról korábban már említést tettünk, Bemerítő János ígéretén túl van egy vers Pál tanításában, ami a Szentlélekbe való bemerítést (baptidzó) szó szerint említi, azonban az értelmezése vitatott a teológusok körében. „Hiszen egy Lélek által mi is mindnyájan egy testté kereszteltettünk, akár zsidók, akár görögök, akár rabszolgák, akár szabadok, és mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg.” (1Kor 12,13)

Ezen a helyen a korábbi hat előforduláshoz hasonlóan (lásd az 1. pontnál) az „en heni pneumati” görög szavak találhatók. Az en alapvető jelentése részes esettel a -ban/-ben, ám jelentheti azt is, hogy -val/-vel vagy valami által. Ennélfogva a görög nyelv szerint az „egy Szellemben” és az „egy Szellem által” is helyes fordítás lehet, ebből pedig számos nézetkülönbség fakad. Hiszen nem mindegy, hogy a Szent Szellem merít be Krisztus testébe, vagy egy Szellembe és ezáltal egy testté vagyunk bemerítve. Akik a Szellem általi bemerítést látják ebben az igében, ők a kettős keresztségben hisznek: újjászületéskor a Szentlélek keresztel a testbe, egy második alkalommal – a Szentlélek-keresztségben – pedig Jézus keresztel a Szent Szellembe, ami által a hívő erőt kap a szolgálatra – mondják.[10] Habár az en az igében több helyen is előfordul a Szent Szellem szava mellett úgy, hogy egyértelműen ‘által’-t jelent (Lk 2,27; Ef 3,5),[11] mégis elég valószínűtlennek tűnik, hogy ugyanaz a szóegyüttes˙(en + pneumati + baptidzó) az első hat helyen „Szellemben”-ként fordítandó, az utolsó helyen pedig „Szellem által”-ként. Ha viszont mégis „Szellem által” lenne a helyes értelmezés, akkor a Szentlélek-keresztséggel kapcsolatban ez miért csak egyetlen helyen fordul elő az igében, és miért csak egyetlen vers erejéig?

Egy következő probléma a Szellem általi bemerítkezéssel, hogy testben nem lehet elmerülni, csak vízben. Szalai András szerint[12] képzavar volna azt állítani, hogy a Szentlélek belemerít minket Krisztus testébe. Elsőre valóban azt gondolhatnánk, hogy az „egy testbe” helyes fordítás, hiszen az eisz alapjelentése a -ba/be, azonban a baptidzó vonzatának – amibe belemerülünk – részes esetben kell állnia, ami ebben a versben a Szellem (pneumati), nem pedig a test (szóma) szava. Az eisz tehát itt nem a cselekmény irányát, hanem a célját írja le: „egyazon Lélekbe merítve lettünk egy testté” – állítja szintén Szalai.

John R. W. Stott azt mondja,[13] hogy minden bemerítésnek – így a Szentlélek-keresztségnek is – négy eleme van: a bemerítő személye, a bemerített személye, a bemerítés közege és a célja. Ha a Szentlélek lenne a bemerítő, akkor a hívő a bemerítés alanya, Krisztus teste a közeg, de mi a cél? Ezért csak úgy helyes a kép, ha Jézus a bemerítő, mi mindnyájan a hívők vagyunk az alany, a Szentlélek vízként a közeg, mindennek a célja pedig, hogy Krisztus testének tagjai legyünk. Azt viszont fontos hozzátenni, hogy a Krisztus testébe tagozódás egyben a szolgálatra való képesítést is magában foglalja. Hiszen minden rész saját rendeltetése, sajátossága szerint alkalmas arra, hogy valamilyen építő munkát folytasson.

Végül, hogy ebben a versben valóban arról a Szentlélek-keresztségről van szó, amiről Jóel prófétált, és ami pünkösdkor megtörtént a százhússzal, bizonyítják a következő szavak:

„akár zsidók, akár görögök, akár rabszolgák, akár szabadok…”

Hiszen Jóel arról írt, hogy „kitöltöm majd lelkemet minden emberre” (Jóel 3,1). A minden emberben pedig benne vannak a zsidók, a görögök és mindenféle vallású vagy származású ember, minden mástól függetlenül. És mi lehetne ennél egyértelműbb: „Még a szolgákra és szolgálókra is kitöltöm lelkemet” (Jóel 3,2)? Hogy a szabadokra kitöltetik a Lélek, az egyértelmű, de a prófécia szerint – és Pál szerint is – még a szolgák is részesülhetnek belőle.

3.4. Élet és erő

Egy igen fontos kérdés a témával kapcsolatban, hogy mi a Szentlélek-keresztség legfőbb célja. Mi az a hatás, amiért olyan nagyon szüksége van erre az átélésre minden egyes hívőnek? A pünkösdi gondolkodás szerint ez az erő – a Szent Szellem természetfeletti ereje. A hitvallásuk így fogalmaz:

„Hisszük, hogy a Szentlélek-keresztség által a hívő ember mennyei erőt és felkenetést kap a szolgáló életre, hogy Krisztus tanúja legyen.”[14]

John Piper azt mondja, hogy a Szentlélek-keresztség esszenciája nem más, mint hogy a hívő rendkívüli szellemi erőt kapjon a Krisztust dicsőítő szolgálathoz.[15] Derek Prince szintén különválasztja időben az élet és az erő vételét:

„Húsvét vasárnapján a feltámadott Krisztus által belehelt Szellem eredménye élet volt. Pünkösd vasárnapján a mennybe ment Krisztus által kitöltött Szellem eredménye erő lett.”[16]

Ez a minta folytatódik azóta is minden tanítvány életében – vallják.

Két ige az alapja ennek a nézetnek, és mennybemenetele előtt mindkettőt Jézus mondta a tanítványainak.

- Lk 24,47–49: „és hirdetni kell az ő nevében a megtérést és a bűnbocsánatot minden nép között, Jeruzsálemtől kezdve. Ti vagytok erre a tanúk. És íme, én elküldöm nektek, akit Atyám ígért, ti pedig maradjatok a városban, amíg fel nem ruháztattok mennyei erővel.”

- ApCsel 1,8: „Ellenben erőt kaptok, amikor eljön hozzátok a Szentlélek, és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában, sőt egészen a föld végső határáig.”

Ezeken a helyeken Jézus valóban a Szentlélek eljöveteléhez köti az evangélium hirdetéséhez szükséges erő vételét.

Vannak azonban más részei az Igének, melyek a Szentlélek-keresztség más hatására is rámutatnak. A Tituszhoz írt soraiban például Pál azt mondja, hogy a Jézus által kitöltetett Szentlélek által lehet örök életünk:

„az ő irgalmából üdvözített minket újjászülő és megújító fürdője a Szentlélek által, akit kitöltött [ekheó] ránk gazdagon Jézus Krisztus, a mi Üdvözítőnk által, hogy az ő kegyelméből megigazulva reménységünk szerint részesei legyünk az örök életnek.” (Tit 3,5–7)

Ezek szerint az örök élet nem független a Szentlélek kitöltetésétől.

Ha továbbmegyünk, azt látjuk, hogy még az az ószövetségi prófécia is, amire Péter pünkösdkor hivatkozik, az erő mellett (prófétálás, álmok, látomások) az örök életet is a Lélek kiárasztásával együtt említi:

„De megmenekül mindenki, aki segítségül hívja az Úr nevét, mert a Sion hegyén és Jeruzsálemben lesz a menedék az Úr ígérete szerint, és azok menekülnek meg, akiket elhív az Úr.”

Hogy ez a megmenekülés – örök élet – nem választható el a Szentlélek kitöltetésétől, bizonyítja az, hogy Péter pünkösdkor ezzel a verssel együtt idézi Jóel próféciáját (ApCsel 2,16–21).

Jézus a samáriai asszonynak mondja:

„aki abból a vízből iszik, amelyet én adok neki, soha többé meg nem szomjazik, mert örök életre buzgó víz forrásává lesz benne.” (Jn 4,14)

Jézusnak a szukkót utolsó napján elmondott beszédéből (lásd Jn 7,37–39) tudjuk, hogy itt a Szentlélekről beszél mint az örök életre buzgó vízforrásról. Ha pedig mi vesszük a Lelket – iszunk –, akkor ő bennünk is marad. Ezzel összhangban áll a Róm 8,9b:

„De akiben nincs Krisztus Lelke, az nem az övé.”

Jézus azt mondta a tanítványainak, hogy „én pedig kérni fogom az Atyát, és másik Pártfogót ad nektek, hogy veletek legyen mindörökké... mert nálatok lakik, sőt bennetek lesz” (Jn 14,16–17).

Amikor Jézus ezeket mondta, a Lélek még nem lakott a tanítványokban. Mikor adta az Atya a Pártfogót, hogy ő az embereknél lakjon? Pünkösdkor, amikor Jézus követői bemerítkeztek Szentlélekbe.

Itt se felejtsük el azt a tényt, amit korábban már említettünk (lásd 2.4. pont), hogy amikor Péter beszámol a jeruzsálemi gyülekezetnek a Kornéliusz házában történtekről, akkor a pogányok Szentlélek-keresztsége az örök életükről győzte meg a jeruzsálemieket:

„Akkor tehát a pogányoknak is megadta Isten a megtérést az életre.” (ApCsel 11,18b)

Összefoglalva azt állapíthatjuk meg, hogy mind az örök élet elnyerése, mind a Szentlélek erejének a vétele, mind a Krisztus testébe való tagozódás (lásd a 3.3. pontot) – ami egyben képességet is jelent bizonyos szolgálatok ellátására – a Lélek kitöltetéséhez köthető, a Szent Szellembe való bemerítéstől időben el nem választható hatásai Isten Lelkének. Elsőre talán furcsa lehet az örök életről úgy beszélni, mint ami a Szentlélek-keresztség következménye, hiszen ezt általában a megtéréssel és az újjászületéssel hozzuk összefüggésbe. Azonban ez is azt bizonyítja, hogy ezek a lelki történések mennyire elválaszthatatlanok egymástól. Ha pedig az erőről gondolkodunk, miért várna az Úr egy későbbi alkalomra, hogy felruházzon minket mennyei erővel, ha az Ige azt tanítja, hogy egyedül semmire nem vagyunk képesek? Isten áldásait nem tudjuk kiérdemelni, és a Szellem erejére hitre jutásunk első pillanatától kezdve szükségünk van. A mi Istenünk jól látja ezt, és ő nem egy olyan Atya, aki egyedül hagyna minket egy ilyen küzdelemben, akár csak néhány napra is.

A Lélek teljessége és újabb betöltekezések

A Szentírás azt tanítja, hogy a Szentlélekbe minden hívő csak egyszer merítkezik be, azonban betöltekezni ővele többször is lehetséges, sőt szükséges. Péter a pünkösdi események után a nagytanács előtt is megtelt Szentlélekkel (ApCsel 4,8). Pál Anániás imájára és Cipruson Elimással szembeni fellépésekor is beteljesedett Lélekkel (ApCsel 9,17; 13,9). Valamint olyan közösségek is, akik korábban már hitre jutottak és vették a Szentlelket, később újra betöltekeztek ővele (ApCsel 4,31; 15,52). A beteljesedés pillanatnyi eseménye mellett azonban olyan emberekről is olvasunk, akik a Lélek teljességének tartós állapotát bírták – telve voltak (plérész) Szentlélekkel. Ilyen volt a hét jeruzsálemi diakónus és Barnabás is (ApCsel 6,3.5.8; 7,55; 11,24).

A hívők megteltek Lélekkel saját imájuk következtében, más imádságára vagy egy különösen megpróbáló időszak vagy pillanat előtt váratlanul, az Isten Lelkének szuverén munkájára (lásd az 1. táblázatban). Átadott életű, engedelmes embereket töltött be a Szentlélek azzal a céllal, hogy képesek legyenek arra a feladatra, ami előttük áll.

Az a beteljesedés, amiről ezeken a helyeken a görög szöveg beszél (pléthó, pléroó, pimplémi), olyan mennyiségi telítettségre utal, amitől többet a hívőnek nincsen kapacitása befogadni.[17] És mi történik akkor, amikor egy edény teljesen megtelik vízzel? Túlcsordul, és a víz kifolyik belőle – átlép az edény határain, és másokhoz is elér. Ezt a túlcsordulást fedezhetjük fel az élő víz folyamaiban, amelyek a Jézusban hívők belsejéből ömlenek (Jn 7,38). Az élő víz nemcsak annak jelent életet, akiből a forrás ered, hanem azok számára is, akikhez az élő víz folyama a hívőből elér. Így a Szentlélek által az élet vizét felkínálva Krisztus evangéliumát hirdetjük, és erővel teljes tanúi lehetünk. Ez a túlcsordulás látható az újszövetségi betöltekezéseknél is, amikor a Lélekkel betelt hívők bátran, erővel és hatalommal szólták Isten beszédét, vagy cselekedték az Úr akaratát (lásd az 1. táblázatban). Valamint Bemerítő János is erről beszél Jézusra nézve:

„Mert akit az Isten küldött, az Isten beszédeit szólja, mert annak ő nem mértékkel mérve adja a Lelket.” (Jn 3,34)

Úgy is fogalmazhatnánk, hogy akit az Isten küld a szolgálatba, annak ő korlátlanul adja a Szellemét, hogy túlcsorduljon belőle a Lélek, és így a küldött Isten beszédeit tudja szólni. A Léleknek ez a teljessége itt Jézusnak szól, de pünkösd óta minden hívő számára elérhető.

Igehely

Hogyan töltekeztek be?

A beteljesedés hatása

Lk 1,15

angyali ígéretre, elhívása miatt, anyja méhétől fogva

sokakat visszatérít, felkészíti a népet, utat készít Jézusnak (nem azonnal)

Lk 1,41

Mária köszöntését hallva váratlanul

hangos szóval kiáltott

Lk 1,67

amikor engedelmesen Jánosnak nevezte a fiát

prófétált, áldotta az Istent

ApCsel 2,4

egy szívvel és kitartóan imádkoztak

nyelveken szóltak, és a tömeg megértette, Péter prédikált

ApCsel 4,8

váratlanul, hogy jól tudjon felelni a nagytanácsnak

bátran szólt

ApCsel 4,31

bátorságért és csodatévő erőért imádkoztak

bátran hirdették az Isten igéjét, egység volt a gyülekezetben

ApCsel 9,17

Anániás kézrátétellel imádkozott érte

hirdetni kezdte a zsinagógákban Jézust

ApCsel 13,9

miközben a helytartónak hirdette az igét, szembeszállt Elimással

szólt, és az Úr nevében elnémította Elimást

ApCsel 13,52

Pált és Barnabást kiűzték a tartományból, így a hívőkre megpróbáltatás várt

a misszió Pál és Barnabás nélkül is folytatódott

Ef 5,18

parancs: „teljetek meg Lélekkel”

beszéd, éneklés, hálaadás, engedelmesség

Pál az efezusi gyülekezetnek írja:

„Ne részegeskedjetek, mert a borral léhaság jár együtt, hanem teljetek meg Lélekkel...” (Ef 5,18; vö. Lk 1,15)

Itt a görög ige nem csupán alkalmi betöltekezésre szólít fel, hanem egy olyan életmódra, amit a folyamatos beteljesedés jellemez. Ezt a verset így is fordíthatnánk: „folyton legyetek a Lélek töltésében.”[18] Pál itt párhuzamot von a borral való teljesség és a Lélekkel való teljesség között. Aki borral telik meg, az alkoholos befolyás alá kerül, és az ital veszi át az irányítást gondolatai, érzelmei, szavai és tettei fölött. Aki viszont Szentlélekkel teljes, azt a Lélek vezeti, így Istent dicsőítő szavai és engedelmes tettei lesznek. Elsősorban tehát nem az a kérdés, hogy „mi mennyivel rendelkezünk a Lélekből, hanem hogy a Lélek mennyire rendelkezik velünk”.[19] Erről a teljességről és Lélek általi vezettetésről szól Pál és Jakab is, amikor az önző kívánságok – a test – és a bennünk lakozó Szellem harcáról szólnak (Róm 8,1–17; Gal 5,16–25, Jak 4,1–5). Ebből kiderül, hogy a Szentlélek teljessége számunkra nem csupán a szolgálatra jelent erőt, hanem a bűnnel szembeni harcban is elengedhetetlenül szükséges, amit az Ef 5 szövegkörnyezete is megerősít. Ha tehát nem akarjuk elveszíteni ezt a teljességet, hanem a Lélek folyamatos töltésében szeretnénk élni, akkor folyamatos önátadásban kell járnunk (vö. Lk 9,23).

Összegzés

Összefoglalva úgy látom, hogy a pünkösdi teológiában összekeveredett a Szentlélekkel való betöltekezés és a Szentlélekbe való bemerítkezés fogalma. Hiszem, hogy a megtéréssel és újjászületéssel együtt minden ember a Szentlélekbe való bemerítésben is részesül. Ekkor kapja a Szentlelket ajándékul, aki kívül-belül körülveszi a hívőt, és be is tölti önmagával. A Szentlélek-keresztség által Krisztus testének tagjaivá leszünk, miközben a Lélek lakozást vesz a szívünkben, és megkapjuk az örök életet, valamint a szolgálathoz szükséges szellemi erőt.

A Szentlélekkel azonban ezután is lehetőségünk van beteljesedni – akár több alkalommal, akár folyamatosan is. Amikor teljessé leszünk Szent Szellemmel, akkor ő veszi át az uralmat fölöttünk, és a teljessége túlcsordul belőlünk – áldássá válunk a környezetünk számára. Így erővel telve tudunk szolgálni, és győztesek lehetünk a bűn elleni harcban. Ha valaki nem teljesedik be Lélekkel, akkor nélküle bukdácsoló, erőtlen és gyümölcstelen életet fog élni. Lehetséges tehát újjászületve Krisztus testéhez tartozni úgy, hogy nem vagyunk telve Szentlélekkel – mondja Kovács Géza.[20]

Az Apostolok cselekedeteinek öt Szentlélek-keresztséghez köthető eseménye, úgy látom, nem igazolja azt a vélekedést, hogy a megtéréstől időben elkülönülne egy „második áldás”. Három esetben – Pálnál, Kornéliusz háznépénél és Bemerítő János tanítványainál – a Lélekbe való bemerítés együtt történik az újjászületéssel, két esetben pedig nyomós érvek szólnak amellett, hogy a megtéréstől független keresztség a maga nemében különleges, ennélfogva nem ismétlődő, abban az időben egyszeri eseményként történt.

Úgy látom tehát, hogy a pünkösdiek a betöltekezések közül az első látványosat emelik ki és Szentlélek-keresztségnek nevezik, pedig az egy újabb beteljesedés a Lélekkel, ami már a keresztség után történik. Talán közös nevezőre juthatunk, ha félretesszük az elnevezéseket, és csak 1. típusú, valamint 2. típusú Szentlélek-tapasztalatról beszélünk.[21] Az 1. típusú tapasztalatban a Szentlélek lakozást vesz a szívünkben, közreműködésével újjászületünk és Krisztus testének tagjai leszünk. A 2. típusú tapasztalatban pedig beteljesedünk a Szentléleknek azzal az erejével, ami az eredményes szolgálathoz elengedhetetlen. Azt hiszem, a nyelveken szólástól eltekintve ezzel a nézettel mind a karizmatikus, mind a konzervatív teológusok többsége egyet tud érteni. Természetesen az elnevezés sem lényegtelen, ám ha a tartalmi jelentés egyezik, akkor hogy minek nevezzük, az már csak másodrendű kérdés.

Adja az Úr, hogy igéjét tisztán értsük, és uralkodjon az egység Lelke Isten népe között!

Irodalomjegyzék

- Anderson, Allan: „Világméretű ébredések a XX. század elején”, Tárház (2007. tavasz).

- Chernel András: „»Ez az, amiről Jóel prófétált« 2.: A Szentlélek-keresztség teológiai kontinuitása a Cselekedetek könyve és a páli levelek alapján”, Pünkösd.ma (2011).

- Graham, Billy: A Szentlélek (Budapest: MBE, 1989).

- Horton, Stanley M.: Mit tanít a Biblia a Szentlélekről? (Budapest: EPK, 1996).

- Kovács Géza: Karizmák és karizmatikus mozgalmak (Budapest: Menedék Alapítvány, 1997).

- Molnár Sándor: Szentlélekkeresztség (2009), https://youtu.be/QSyr0BX6y1I.

- Pataky Albert: „A pünkösdi mozgalom elterjedése, valamint a karizmatikus mozgalom” in A pünkösdi mozgalom Magyarországon (Budapest: Evangéliumi Pünkösdi Közösség, 1998).

- Piper, John: You will be baptized with the Holy Spirit (1990), https://www.desiringgod.org/messages/you-will-be-baptized-with-the-holy-spirit.

- Prince, Derek: A kereszténység hat alaptanítása. A Jordántól pünkösdig (Nyíregyháza: Polygon, 1989).

- Stott, John R. W.: Baptism and fullness. The work of the Holy Spirit today (Downers Grove: IVP, 2021).

- Szalai András: A Szentlélek teljessége (2019), https://docplayer.hu/161812385-A-szentlelek-teljessege.html.

- Telegdi József: „A Szentlélek munkája” in A Magyar Pünkösdi Egyház hitvallása (Budapest: MPE–PTF, 2012), https://jezusel.hu/wp-content/uploads/2019/09/MPE-hitvallas.pdf.

- Tűzbiblia (CLC – Life Publishers, 2020).

1. Pataky Albert: „A pünkösdi mozgalom elterjedése, valamint a karizmatikus mozgalom” in A pünkösdi mozgalom Magyarországon (Budapest: Evangéliumi Pünkösdi Közösség, 1998), 213. o.

2. Allan Anderson: „Világméretű ébredések a XX. század elején”, Tárház (2007. tavasz), 29. o.

3. Chernel András: „»Ez az, amiről Jóel prófétált« 2.: A Szentlélek-keresztség teológiai kontinuitása a Cselekedetek könyve és a páli levelek alapján”, Pünkösd.ma (2011).

4. A Magyar Pünkösdi Egyház hitvallása (Budapest: MPE–PTF, 2012), 25. o.

5. Tűzbiblia (CLC – Life Publishers, 2020), 1477. o.

6. The pulpit commentary, https://biblehub.com/commentaries/acts/10-2.htm. (Letöltés dátuma: 2022. 08. 06.)

7. Derek Prince: A kereszténység hat alaptanítása. A Jordántól pünkösdig (Nyíregyháza: Polygon, 1989), 66. o.

8. Billy Graham: A Szentlélek (Budapest: MBE, 1989), 72–75. o.

9. Molnár Sándor: Szentlélekkeresztség (2009), https://youtu.be/QSyr0BX6y1I, 4:39. (Letöltés dátuma: 2022. 08. 22.)

10. John Piper: You will be baptized with the Holy Spirit (1990), https://www.desiringgod.org/messages/you-will-be-baptized-with-the-holy-spirit. (Letöltés dátuma: 2022. 08. 30.)

11. Stanley M. Horton: Mit tanít a Biblia a Szentlélekről? (Budapest: EPK, 1996), 184. o.

12. Szalai András: A Szentlélek teljessége (2019), https://docplayer.hu/161812385-A-szentlelek-teljessege.html, 10. o. (Letöltés dátuma: 2022. 08. 28.)

13. John R. W. Stott: Baptism and fullness. The work of the Holy Spirit today (Downers Grove: IVP, 2021), 53. o.

14. A Magyar Pünkösdi Egyház hitvallása, 25. o.

15. Piper: i. m. (Letöltés dátuma: 2022. 09. 01.)

16. Prince, 64. o.

17. https://biblehub.com/greek/4130.htm, (letöltés dátuma: 2022. 09. 07.).

18. Graham, 103. o.

19. Uo.

20. Kovács Géza: Karizmák és karizmatikus mozgalmak (Budapest: Menedék Alapítvány, 1997), 7–8. o.

21. Molnár, 42:20 (letöltés dátuma: 2022. 08. 22.)

Konzulens: dr. Sebjan-Farkas Zsolt

A cikket lektorálta:

dr. Pafkó Tamás

Kovács Benjámin tanulmánya alázattal, mértéktartóan, de szisztematikus szakmai precizitással közelít egy terhelt és sok megosztást okozó témához. Alapos és következetes biblika-teológiai fejtegetést olvashatunk megalapozott és eligazító következtetéssel. Kötelezően ajánlanám minden krisztuskövető számára.

„Hagynunk kell, hogy az egység Lelke vezessen el minket a tiszta igei megértéshez. ”

Kovács Benjámin egy gyerektáborban tért meg 2012-ben, és Debrecenben merítkezett be még abban az évben. Rövidesen az ifjúsági munkában kezdett el szolgálni, amelyet mind a mai napig igyekszik hűségesen végezni. Gazdasági tanulmányai közben Istentől lelkipásztori szolgálatra kapott elhívást, ezért a tavalyi évtől kezdve a Baptista Teológiai Akadémián készül erre. Feleségével együtt a Debreceni Baptista Gyülekezet szolgáló tagjai.

„A Szentlélekkel való betöltekezésről a Szentírás úgy is beszél, mint amire minden megtért, újjászületett embernek újra és újra szüksége van.”

„Az apostol valószínűleg érezte a lelkében, hogy ezeknek az embereknek az Istenhez való kapcsolódásuk még nem teljes.”

„Hasonlóan a Jézus tanításában foglaltakhoz, a kitöltetett Szentlélek itt is az ajándék, nem pedig az ajándékozó.”

„A Lélekből tehát azoknak ad inni Jézus, akik szomjasan és hittel jönnek hozzá.”

„A Krisztus testébe tagozódás egyben a szolgálatra való képesítést is magában foglalja.”

„Átadott életű, engedelmes embereket töltött be a Szentlélek azzal a céllal, hogy képesek legyenek arra a feladatra, ami előttük áll.”

1. táblázat: Betöltekezések az Újszövetségben

„Összefoglalva úgy látom, hogy a pünkösdi teológiában összekeveredett a Szentlélekkel való betöltekezés és a Szentlélekbe való bemerítkezés fogalma.”

„Az Apostolok cselekedeteinek öt Szentlélek-keresztséghez köthető eseménye, úgy látom, nem igazolja azt a vélekedést, hogy a megtéréstől időben elkülönülne egy »második áldás«.”

PSZICHOLÓGIA

Bohár-Kovács Janka

A REJTETT BÁNTALMAZÁSRÓL

A rejtett bántalmazást szokás pszichológiai vagy érzelmi bántalmazásnak is nevezni, és a köznyelvben egyre inkább elterjedt kifejezéssel „mérgező személyekként” definiált nárcisztikus, szociopata vagy pszichopata emberek által okozott sérelmekre utal. Mérgező emberek lehetnek családokban, párkapcsolatokban, munkahelyi és egyházi közösségekben is, akik rejtett, manipulatív módon befolyásolják környezetüket. A bántalmazás ezen típusát azért hívjuk rejtettnek, mert a sérülések kevésbé feltűnőek az abúzus más formáihoz képest, még az azt elszenvedő sincs sokszor tisztában azzal, hogy bántalmazás áldozata.

A rejtett bántalmazás leggyakoribb jele a kapcsolat mélyén megélt érzelmi instabilitás, a felszínen egy tökéletes kép fenntartása, miközben a kapcsolaton belül követelőzés, sértések, agresszió, szégyen uralja a légkört. A bántalmazó gyakran tartja érzelmileg és anyagilag is függő helyzetben az áldozatot, kiszámíthatatlan, nem vállal felelősséget tetteiért, követelőző, figyelme és szeretete feltételekhez kötött, nem képes az empátiára, a kölcsönösségre és a változásra, ráadásul manipulatív módon az áldozatban kelt bűntudatot a kapcsolat megromlásáért. A bántalmazó személyek gyakran közkedvelt, megnyerő személyiségek, így gyakran állítanak maguk mellé „szövetségeseket”, akiket szintén manipulatív módon az áldozat ellen hangolnak, a bántalmazott számára megnehezítve vagy elvágva a lehetőséget arra, hogy segítséget kérjenek közvetlen környezetükben.

Az áldozat személyisége a bántalmazás következtében fokozatosan torzul, önértékelése, önbecsülése sérül, egyre kevésbé látja magát autonóm, önálló, értékes és szerethető személynek, gyakran él át szégyent, bűntudatot. Nagyobb és nagyobb áldozatokat hozva folyamatosan dolgozik a kapcsolat jobbításán, egyre inkább feladja önmagát, szükségleteit, miközben mély elveszettséget és magányt él meg. Nehezen húz határokat és mond nemet, egyre képtelenebb az önvédelemre és önmaga képviseletére. Saját érzelmeihez nehezen kapcsolódik, hibáztatja magát a negatív gondolataiért és érzéseiért. Megélheti azt is, hogy egyre kevésbé tud uralkodni érzésein, indulatain, minden erejét összeszedve tartja, elnyomja magában a sértettségét, fájdalmát, melyek végül dühkitörések formájában robbannak ki. Az ilyen helyzeteket a bántalmazó érzelmi támogatás helyett az áldozat önutálatának és önhibáztatásának erősítésére használja fel.

Nem létezik olyan kapcsolat, melyben ne lenne szükség időnként áldozatot hozni, csiszolódni. Mindannyian szoktunk néha hisztis, követelőző módon viselkedni, előfordul, hogy megbántjuk egymást. A nárcizmus a személyiségünk mintázatát leíró skálák egyike, tehát mondhatjuk azt, hogy mindannyian nárcisztikusak (tehát potenciális rejtett bántalmazók) vagyunk valamennyire. Azonban nagyon nem mindegy, hogy ezen a skálán hol helyezkedünk el! Problémáról akkor beszélünk, ha személyiségzavar szintű nárcisztikus sérültséggel állunk szemben, melynek diagnosztikai vizsgálata komoly szakmai kompetenciát kíván. A valódi nárcisztikus személyek felismerését nehezíti az, hogy az ezzel a zavarral élőknek jellemzően nincs betegségbelátása, nem érzik szükségét a változtatásnak. A rejtett bántalmazást azonban ettől függetlenül tetten érhetjük, hiszen az egy diszfunkcionális kapcsolati mintázatot fedezhetünk fel, mely a kapcsolat dinamikájában és az áldozatban is jellemző nyomot hagy.

A kapcsolati harmóniát és növekedést éppen a fent említett okokból kifolyólag éppen az lehetetleníti el, hogy a bántalmazó fél semmilyen formában nem hajlandó változni, képtelen az őszinte önkritikára, kizárólag a másik személyt teszi felelőssé. Elképzelhető, hogy szóbeli ígéreteket tesz, látszólag mély megbánást tanúsít, időszakonként ajándékokkal, kedvességgel árasztja el a másikat, de ezek a változások és ígéretek üresek, hosszútávon pedig marad ugyanaz a követelőző, manipulatív személy, aki sorozatosan kibújik a felelősségvállalás és személyes növekedés lehetősége alól.

Rendkívül fontos ismernünk az egészséges és a bántalmazó kapcsolatok jellemzőit és a kettőt megkülönböztető jellegzetességeket annak érdekében, hogy elindulhassunk a gyógyulás útján.

A pszichológia tudománya már képes leírni a súlyos nárcisztikus zavar kialakulását, feltárva azt, hogyan válik valaki bántalmazóvá. Azonban az, hogy érteni véljük, valaki hogyan lesz bántalmazó, abba a zsákutcába terelhet minket, hogy elkezdjük az illetőt sajnálni, szerencsétlenként, megmentendő embernek, a sors és különféle viszontagságok elszenvedőjeként, áldozatként tekinteni rá. Elsiklunk afelett, hogy szabad akarata, döntési lehetősége bizony neki is van élete során. Hajlamosak vagyunk elfelejteni, hogy nem mindenkiből lesz nárcisztikus személyiségzavarú vagy pszichopata felnőtt, aki viszontagságos, traumákkal terhes gyermekkort tud maga mögött.

Az igazi változáshoz elengedhetetlen, hogy a bántalmazó és a bántalmazást túlélő egyaránt eljusson a belátásig és elkötelezze magát a változás mellett, hiszen végső soron egyiküknek sem sajnálatra van szüksége, hanem segítségre és gyógyulásra.

Valódi változáshoz és gyógyuláshoz egy nárcisztikus zavarral élő esetében szakmai szempontból mondhatni csodára van szükség. Ennek során nem elvárható, hogy bántalmazásának áldozata és túlélője működjön közre minden más segítség nélkül! Óriási szakértelmet kívánó feladat, melybe a legkiválóbb pszichoterapeuta szakemberek bicskája is gyakran beletörik. Azt azonban mindenképpen fontos tudnunk, hogy a bántalmazás túlélője a bántalmazó belátásától függetlenül is kezébe veheti egészségének helyreállítását és jövőbeli alakulását. Sőt, jó esélyekkel indulhat el a gyógyulás felé vezető úton, hiszen nagyon gyakran kifejezetten jó és erős személyiségű, empatikus, kiemelkedő önreflexiós készséggel megáldott emberek válnak pszichológiai bántalmazás áldozatává. Nagy segítséget jelenthet egy segítő szakember támogatása ebben a helyreállítási folyamatban.

Sokakban felmerül a kérdés, miért marad benne bárki is egy bántalmazó kapcsolatban. Egyik lehetséges oka ennek az illúziókhoz való ragaszkodás, az a makacs gondolat, hogy sikerül majd annyi szeretetet adnia az őt bántalmazó másiknak, hogy az megváltozzon, reménykedik abban, hogy sziszifuszi munkájával végül megváltoztathatja a másikat. Ezen a pontos kiemelkedő szerepet játszhat a keresztény közösség hozzáállása is. Láthatunk példákat arra, hogy megfelelő társas támaszt nyújt egy egészségesen működő közösség, ahol biztonságos közegben, őszintén fel lehet vállalni a nehéz érzéseket, a bántalmazásban kapott sebeket, megfelelő iránymutatást kaphat a bántalmazott az egészséges határok kijelölésére, és a gyógyulás útjára léphet.

Sajnos az is előfordul, hogy a lelki vezető vagy gyülekezet tovább mélyíti a bántalmazott szégyen és bűntudat érzését, és közvetve vagy közvetlenül tevőlegesen is hozzájárulnak az abúzus kibontakozásához, csapdahelyzet jellegű megszilárdulásához, például olyan kontextusból kiragadott bibliai idézetek, mint a „Ha megütnek kővel, dobd vissza kenyérrel.” vagy a „Tartsd oda másik orcádat is!” félreértelmezése révén. Nem helyesen felmérve a helyzet súlyosságát arra bíztatják az áldozatot, hogy újra és újra ő tegyen meg még több lépést, engedményt a bántalmazó felé, melynek eredményeképpen az erőszak még inkább mélyül, durvul, akár a teljes kiszolgáltatottság, megalázás irányába, melyben az áldozat teljesen magára marad minden segítség nélkül.

Egy másik gyakori oka annak, hogy miért nem lép ki valaki egy bántalmazó kapcsolatból az, amikor az áldozat elsüllyed a manipuláció és önhibáztatás csapdájában. Mindenért magát teszi felelőssé, abszolút és egyedüli bűnösként tekint magára, így jogos büntetésként viseli és tűri el a szenvedést, amit valójában az egészségtelen kapcsolati dinamika és a bántalmazó manipulatív játszmái gerjesztenek.

Az igazság az, hogy mindkét forgatókönyv végén azt látjuk, hogy a bántalmazás áldozata olyan oltáron ég el, melynek valódi formáját nem is látta, segítség nélkül marad, mert nincs tudatában, hogy joga lenne segítségért kiáltani.

Minden helyzet egyedi, komplex, átfogó mérlegelésre van szükség ahhoz, hogy megfelelő döntést hozzunk például arra vonatkozóan, kilépjünk-e egy bántalmazó kapcsolattól vagy sem, hogyan és mikor húzunk határokat a saját érdekünkben, vagy esetleg más szereplők (pl. gyermekek) figyelembevételével. Ehhez azonban első lépés azt megérteni és elfogadni, hogy a határok meghúzása, az önvédelem, a bántalmazó viselkedés és a manipuláció elutasítása nem gyengeség és nem egyenlő a cserbenhagyással.

A rejtett bántalmazásból való gyógyulás első és legfontosabb lépése a felismerés, melyben sokat segíthetnek magyar nyelven is elérhető kiváló önsegítő könyvek, például:

- Shannon Thomas: Gyógyulás a rejtett bántalmazásból (Harmat Kiadó)

- Susan Forward - Donna Frazier: Érzelmi zsarolás (Háttér Kiadó)

- Susan Forward: Mérgező szülők (Háttér Kiadó)

- Susan Forward: Mérgező anyósok és apósok (Háttér Kiadó).

„Nem létezik olyan kapcsolat, melyben ne lenne szükség időnként áldozatot hozni, csiszolódni.”

„Az első lépés azt megérteni és elfogadni, hogy a határok meghúzása, az önvédelem, a bántalmazó viselkedés és a manipuláció elutasítása nem gyengeség és nem egyenlő a cserbenhagyással.”

Dr. Meláth Ferenc

MEGBÉNÍT VAGY SZÁRNYAKAT AD A HIT?

Az ekkléziogén neurózisról egy segítőkapcsolat alapján

„Beláthatatlan értéket jelent számomra, amikor meg tudom engedni önmagamnak, hogy megértsem a másik személyt.” Carl R. Rogers

Nagyapám lelkész, édesapám „több mint lelkész”: egy gyülekezet laikus presbiter vezetője volt harmincegynehány éves korától egészen időskoráig. Utánuk én azzal a sorskönyvi tiltással[1] éltem az éltemet, hogy „ne légy sikeres”. Van egy feloldás is e tiltásban: „kivéve, ha az egyházi »karrier«”. Van még egy nagyon erős „szerezz örömet” parancs is a sorskönyvemben. Ez nekem – mint szüleim negyedik, de egyetlen fiúgyermekének, az „édesanya szeme fényének” – természetszerűleg kijárt. Így hát tizennyolc évesen azt az életpályát álmodtam meg magamnak, hogy előbb elvégzem az orvosi egyetemet (ami ugye a legnagyobb presztízsű képzés), majd a műszaki egyetemet (mert a műszaki tehetségem és érdeklődésem talán genetikailag determinált volt), utána elvégzem a teológiát (mint a legmagasabb fokú tudományt), és végül a legmagasabb rendű hivatást fogom gyakorolni: emberek halásza leszek.

A sorskönyvemet a „sors” némileg átírta. Mire az orvosi egyetemet elvégeztem, már több mint négy éve nős voltam, volt két gyermekem, egy elég jól működő szoftverfejlesztő tevékenységem és majdnem főállású rendszergazdai munkám. Az orvoslás elkezdése után azért nekiálltam megvalósítani az álom második nagy művét is, de a műszaki egyetem orvosbiológiai szakmérnök képzését végül az első vizsgaidőszak előtt feladtam. „Nem fért bele” a nappali orvoslás, az éjszakai programozás, a család és a keresztyén szolgálat közötti mínusz másodpercekbe. Ezt beláttam, és a terv e részét elengedtem. A végső célt azonban nem tudtam elengedni. Ezért hát ösztönszerűen küzdöttem azért, hogy igazán sikeres gyülekezeti vezető és – ha végül lehetséges – lelkipásztor legyen majd belőlem.

A keresztyén munkában szép sikereket értem el. Jóllehet a „siker” szó, a „karrier” fogalom, mint a bűnös és halálra ítélt emberi vágyak legpusztítóbbja szerepelt fogalmi szótáramban. Talán éppen ezért minden apró és nagy lehetőséget – amely világi karriert kínált volna – következetesen és persze nem kevés belső, de önmagam számára sem bevallott büszkeséggel utasítottam vissza. Meg is kaptam a számomra szükséges elismerést a keresztyén szolgálatban. Először gyermekeket tanítottam bibliakörben. Majd fiatalokkal foglalkoztam ifjúsági vezetőként. Aztán ifjú házasok csoportjának vezetője lettem, és így tovább, egyre feljebb. És közben mindenkit tanítottam. Azt tettem, amikor csak tehettem, amit lelkész nagyapámtól és presbiter édesapámtól tanultam: hirdettem az Igazságot, mert

„a hit hallásból van, a hallás pedig Krisztus beszéde által... Hogyan hallják meg igehirdető nélkül...” (Róm 10,17.14).

Ezt nemcsak a szószékről és kiscsoportban tettem, hanem gyakoroltam a személyes lelkigondozásban is: mondtam az Igazságot, hiszen „megismeritek az igazságot, és az igazság megszabadít titeket” (Jn 8,32).

Azután amikor az egyik barátom – aki az én bizonyságtételemre lett hívő keresztyénné – egy külföldi kiküldetésén nem tudott megállni a kínálkozó lehetőség előtt, és szerelmi kalandba bonyolódott, majd összezavarodva és kétségbeesve jött haza, én teljes meggyőződéssel alkalmaztam az elveimet: szembesítettem az Igazsággal. És nem értettem. Nem értettem, hogy ő miért nem ért meg engem, miért nem érti az „igazságot”, miért nem jut bűnbánatra, miért nem tér meg, és főleg miért akarja, hogy én értsem meg őt abban, hogy mennyimennyi félelem, fájdalom, keserűség, harag és kétségbeesés van benne önmaga, a felesége és a házassága miatt. Nem értettem. Nem fogadtam el semmit abból, amit érzett, gondolt és mondott. Fantasztikusan „fennkölt” prédikációkat mondtam neki találkozásaink során és írtam neki több tucat emailben. (Néha egészen elámultam magamtól, attól az „ismerettől”, amely bennem Isten Igéjéről volt.) Újból és újból „keményen fejbe vertem” a Bibliával, amit persze akkor a szeretet legnagyobb és talán egyetlen valódi megnyilvánulásának gondoltam.

Azóta sok év eltelt már. A barátom már több éve eltávozott a földi világból. A feleségétől végül nem vált el, a családját nem hagyta ott, kötelességtudóan és hűségesen gondoskodott róluk, próbálta őket hitelesen szeretni mindvégig. Közben szomorúsággal telten és magánytól megtörve távolodott el tőlem, a barátoktól és a gyülekezettől. Én pedig vártam, hogy egyszer majd csak megtér. Pedig csak arra vágyott, arra várt, hogy elfogadást és megértést kap azoktól, akik számára igazán fontosak.

Amikor elkezdtem a Semmelweis Egyetem mentálhigiénés képzését, már javában dolgoztak bennem a kétségek önmagam felől. Nemcsak a „menetrendszerű” középéletkori krízis, hanem a keresztyén szolgálatban kialakult sok konfliktusom és kudarcom miatt is. De az igazán „ütős” felismeréseket a képzés – főként a professzionális mentálhigiénés segítőkapcsolat stúdiuma – hozta el számomra. Szinte az első előadástól kezdve „ezerrel” hittem benne, néha talán túlságosan is. Aztán a második félév gyakorlatainak egyik segítőkapcsolata egészen különleges élményt hozott. Döbbenetes volt számomra, amikor harmadszor találkoztam a kliensemmel. Azt tapasztaltam, hogy a képzés során a szívembe kaptam egy attitűdöt, a „kezembe” pedig egy eszközt, amellyel valóban segítőkapcsolatban tudok lenni a hozzám fordulóval.

Nemhogy győzködnöm nem kell, de adott esetben még annak sem kell kiderülnie, mivel nem értek egyet, vagy mit tartok akár sületlenségnek mindabból, amit elmond. Akár teljesen „láthatatlan” is maradhatok. A beszélgetés végén pedig nem kell azt éreznem, hogy „na, most jól megmondtam a magamét, de gőzöm sincs, mi ebből az övé, és főleg mi az Istené”. Mindez olyan erősen hatott rám, hogy három beszélgetés alatt drámai változások történtek bennem is, és ami fontosabb, a kliensben is. Mással magyarázni nem tudom, csak azzal, hogy valódi elfogadást és megértést élt át.

Ez az élmény volt az, ami arra motivált, hogy a mentálhigiénés szakember képesítéshez szükséges záródolgozatomat éppen e klienskapcsolat bemutatásából írjam (mely záródolgozat rövidített és szerkesztett változatát tartja most kezében a kedves Olvasó). Jelentős a párhuzam a kliens és köztem a fentebb néhány részletükben felvillantott téves értelmezések, hitek és hiedelmek terén is. A keresztyén tanítás e félreértéseiből és félreértelmezéseiből gyökerezik kliensem egyik központi – habár talán csak egyszer kimondott – témája, a szégyen, s a megbocsátásra korábban soha nem találó bűntudata, amely olyan erős volt, hogy az öngyilkosság „megoldásáról” fantáziáló elkeseredésbe taszította.

Tanulmányomban először elméleti áttekintést adok a vallással összefüggő lelki megbetegedésről, az úgynevezett ekkléziogén neurózisról. Bemutatok néhányat az egyházak tanításában és vallásgyakorlatában felfedezhető tényezők közül, amelyek megbetegítő hatást fejtenek ki az erre érzékeny emberekben. Arról is írok, hogy milyen megoldásokkal csökkenthető ez a megbetegítő hatás, hogy a vallási közösségek hatékonyabban jeleníthessék meg az Örömhír gyógyító hatását. Végül röviden, szemelvényszerűen bemutatom a fentebb említett mentálhigiénés segítőkapcsolatot is.

Az ekkléziogén neurózis

Sokat írtak már a vallás[2] megbetegítő hatásáról. A szakirodalomban olvasható, alább idézett megállapítások, összefüggések igazságát személyes tapasztalatom csak megerősíti. Személyes tapasztalaton elsősorban azt értem, amit én átéltem, másodsorban pedig azt, amit barátok, ismerősök és kliensek beszámolóiból ismertem meg.

A vallás lelki betegséget okozó hatásával a pszichológia kezdete óta foglalkozik. Sigmund Freud ezt írja Egy illúzió jövője című művében:

„Kétséges, vajon az emberek egészében véve boldogabbak voltak-e a vallásos tanok korlátlan uralmának idején, mint ma: erkölcsösebbek semmi esetre sem voltak. (...) Az emberek bűnöztek, utána áldozatot hoztak, vagy megbánták bűneiket, ezáltal feloldozást nyertek, hogy újra bűnözhessenek.”[3]

Ebben az írásában azt mondja Freud, hogy a vallás voltaképpen „kollektív neurózis”, a neurózis pedig lényegében „individuális vallásosság”.

A fejezetcímben szereplő „ekkléziogén” szó Eberhard Schaetzing berlini nőgyógyász szóalkotása, amelyet egy nagy feltűnést keltett cikkében 1954ben írt le először. Olyan lelki megbetegedésekre alkalmazta, amelyeket az egyház okoz (ecclesia = egyház). Schaetzing ezen főként olyan szexuális zavarokat értett, amelyek mögött valamilyen félreértett, helytelenül gyakorolt vagy túl szigorú vallásos nevelés volt felfedezhető. Később a fogalmat kiterjesztették mindazokra a lelki megbetegedésekre, amelyek esetében megállapítható valamilyen vallási eredet.[4]

Pszichiátriai és pszichológiai körökben az utóbbi időben általánossá vált az a nézet, mely szerint az ekkléziogén neurózisok szinte eltűntek a pszichiátriai kórképek közül. Ugyanakkor számos jelenség figyelhető meg a társadalomban, főként a vallási közösségekben, amelyek arra utalnak, hogy ez koránt sincs így. Mi lehet az oka, hogy az említett szakmák keveset foglalkoznak ezzel a témával? Az egyik lehetséges magyarázat, hogy a pszichiáter és pszichológus szakemberek jelentős része nem tapasztalta magán e jeleket, és mintha szőnyeg alá is akarnák söpörni, mint „nem korszerű” problémát.

Egy másik lehetséges ok (és ez az előbbi okot részben magyarázza), hogy nagyon sokan csak akkor kerülnek pszichológushoz, pszichiáterhez a problémájukkal, amikor a vallásos életformát már rég elhagyták, és – hacsak a szakemberben nem merül fel – nem is derül fény arra, hogy a problémák gyökere valamilyen régi, esetleg gyermekkorból származó, vallási eredetű neurózis.[5]

Szándékosan hagytam ki az előbbi felsorolásból a lélek gyógyításával is foglalkozó szakmák közül a pásztorálpszichológiát. Örömteli, hogy ez a diszciplína meghatározó súllyal van jelen a magyarországi szakirodalomban, szakmai képzésekben és a gyakorlatban. A képzett lelkigondozó szakemberek számára nagyon is ismert probléma az ekkléziogén neurózis.

Az ekkléziogén neurózist közvetlenül kiváltó tényezők

„Az igazságkereső szenvedélyt elhallgattatja a megfellebbezhetetlen tekintély súlyával terhes válasz.” Paul Tillich

Az ekkléziogén neurózisok tünetei nem különböznek más neurózisokéitól, ezért is nehéz megállapítani, hogy eredetük a vallással kapcsolatos lehet. Az érintettek ezt általában nem ismerik föl, vagy tüneteiket nem akarják összefüggésbe hozni hitükkel, vallásukkal.

Az ekkléziogén neurózis tünetei leggyakrabban az indulati kontrollal és a szexuális élettel kapcsolatos lelki konfliktusként jelennek meg. Nézzük meg közelebbről a tüneteket előidéző leggyakoribb konfliktusokat.

1. A harag és az agresszió kezelése

A keresztyén tanítás a kezdetek óta nagy hangsúlyt fektet az önfegyelem megőrzésére, mint ami a keresztyén életvezetésnek kimondott (vagy sokszor kimondatlan) célja. Ennek gyökerei a testlélek dualizmusának görög felfogásában keresendők:

„Az önfegyelem elvesztése azt jelenti, hogy az ember teret ad a testének és testi vágyainak, holott Istenhez közel álló tulajdonságokkal rendelkező értelmének és lelkének vezetésére kellene hagyatkoznia”

– írja e gondolkodásmódról Michael Klessmann.[6] Emiatt a keresztyénségben rendszeresen megjelennek olyan tanítások vagy értelmezések, amelyek a hívőt soha nem haragvó emberként jelenítik meg. A harag és az agresszivitás, mint az egyik legfőbb emberi gyengeség, vétek és bűn szerepel ezekben a tanításokban. A klasszikus erkölcstani felosztás szerint a harag a hét főbűn egyike. Ezt rendszerint bibliai idézetekkel is alátámasztják, az Ószövetségből és az Újszövetségből egyaránt.

„Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne ölj! Mert aki öl, méltó arra, hogy ítélkezzenek felette. Én pedig azt mondom nektek, hogy aki haragszik atyjafiára, méltó arra, hogy ítélkezzenek felette...” (Mt 5,21–22).

„Minden keserűség, indulat, harag, kiabálás és istenkáromlás legyen távol tőletek minden gonoszsággal együtt. Viszont legyetek egymáshoz jóságosak, irgalmasak, bocsássatok meg egymásnak, ahogyan Isten is megbocsátott nektek a Krisztusban” (Ef 4,31–32).

„Most azonban vessétek el magatoktól mindezt: a haragot, az indulatot, a gonoszságot, az istenkáromlást, és szátokból a gyalázatos beszédet. (...) Öltsetek tehát magatokra – mint Isten választottai, szentek és szeretettek – könyörületes szívet, jóságot, alázatot, szelídséget, türelmet” (Kol 3,8.12).

A bibliai részek tiltóparancsoló formájának egyszerű értelmezése könnyen eredményezi azt, hogy a haraggal és az agresszióval kapcsolatos ismeretek a keresztyén emberek jelentős részében teljesen hamis képzetekkel társulnak. Vagyis nem kezelni és helyesen megélni akarják indulataikat, hanem mintegy nem létezővé tenni azokat. Ezzel szemben – mint láttuk – a szeretet, a jóság és a szelídség kiemelt jelentőséget kap a keresztyén tanításban, és gyakran a haraggal és a keserű indulattal állítják szembe, mint az ezek helyett választandó érzületet, viselkedést. Ebből aztán könnyen érthető és tanítható az, hogy a hívőnek olyan embernek kell lennie, aki soha nem érez haragot vagy dühöt, tehát soha nem agresszív, hanem mindenki iránt szeretetet érez, és ezért mindenkivel szelíd.

Ez a fentebb leírt egyszerűsítő és szélsőséges értelmezés, valamint a belőle fakadó tanítás nem jelenik meg az egész keresztyén egyházban, hiszen a Biblia tanításának teljességével nehéz lenne összeegyeztetni. Hiszen meg van írva az is, hogy:

„Ha haragusztok is, ne vétkezzetek: a nap ne menjen le a ti haragotokkal” (Ef 4,26, Zsolt 4,5).

Sok keresztyénben mégis az említett szélsőséges beállítódás alakul ki. Ezt két tendencia is elősegíti:

Az indulatok szabályzását a hívő ember az érzések szintjén akarja gyakorolni. Vagyis lehet, hogy van „engedélye” arra, hogy negatív érzéseket is érezzen, ami mintegy az „éretlen” és „testi” ember megbocsátható tulajdonsága, az érettség és lelkiség vágyott állapotaként mégis az lebeg a szeme előtt, hogy ezek az érzések is eltűnjenek belőle. Az egyházi, gyülekezeti tanításból viszont kevés konkrét útmutatást kap az indulatok kezelésének mikéntjére.[7]

Nagyon „kifinomult” jutalmazóbüntető viselkedésmód alakul ki gyülekezetek egy részében, ahol a gyülekezet vezetése és/vagy a gyülekezeti tagok elmarasztalják azt az (éretlen) embert, akin meg lehet figyelni a harag jeleit, ellenben jutalmazzák és felmagasztalják azt, aki jól tudja kimutatni szelíd szeretetét (tehát az ő értelmezésük szerint érett). Ezt a fajta „fegyelmezést” leginkább a gyülekezeti, egyházi szolgálatokba való bevonás vagy be nem vonás teszi lehetővé.

Mely felekezetekről és milyen gyülekezetekről beszélek? Konkrét felekezetek megnevezésére nem pusztán konfliktuskerülő óvatosságból nem vállalkozom, hanem mert az a megfigyelésem, hogy a nagy történelmi egyházakban ugyanúgy, mint az egészen kicsiny újprotestáns felekezetekben találhatók olyan kisebb-nagyobb közösségek (házi, egyházi, bázisközösségek és gyülekezetek), amelyekben a fentebb leírt jellemzők felismerhetők, még ha az őket magába fogadó felekezet hivatalos tanításától és gyakorlatától nagyon távol vannak is ezek. Gyökössy Endre e kisközösségek megnevezésére egy új kifejezést alkotott: ekléziola (egyházacska). Ezek – Gyökössy megállapítása szerint – „többnyire skizoid, depresszoid, hiszteroid vagy kényszeres minipápák” köré szerveződnek, akik

„bűvkörükbe vonzzák a szokványos, elsivárosodott gyülekezetek, egyházak olyan tagjait, akik elevenségre, mozgalmasságra, érdekességre, valami »más«-ra vágynak”.

Ennek megfelelően Gyökössy érdemesnek tartotta, hogy az ekléziogén (ő ezt az írásmódot alkalmazta) neurózistól megkülönböztessük az ekléziolagén neurózis fogalmát.[8]

Az előbbiekben bemutatott tanításbeli torzítások, félreértelmezések és a közösségek gyakorlatában megjelenő szélsőséges megnyilvánulások egyik következménye számos kapcsolati konfliktus. Michael Klessmann ezt írja:

„A harag és az agresszió ilyen merev elítélése teljesen figyelmen kívül hagyja azok lehetséges pozitív funkcióját; a szeretet, kedvesség, barátságosság stb. egyoldalú hangsúlyozása pedig elsiklik azok árnyoldalai felett: – a szeretettel és barátságossággal nagymértékben be lehet kebelezni és manipulálni a másik embert; – a kedvességgel és jósággal iszonyatosan fel lehet dühíteni másokat, ha valaki sohasem vállalja nyíltan másokkal szemben saját kívánságait, céljait; – a gondoskodással meg lehet fojtani a másik embert azáltal, hogy korlátozza annak önállóságát.”[9]

Másik következménye annak, ha a hívő ember nem fejezheti ki haragját, hogy önmagával is komoly konfliktusba kerül. Hiszen azt tapasztalja, hogy sok olyat érez, amit tilos lenne, és több olyat pedig nem, amit „kötelező”. Ezt a belső konfliktust az egyénnek valahogyan fel kell oldania. Hogy ezt hogyan teszi, az énerejétől, érettségétől, védekező mechanizmusainak készletétől függ. Az agresszivitás speciális megjelenési formái az egyházban című írásában Szabó Ildikó részletesen kifejti, hogy milyen formákban nem fejeződik ki a harag és az agresszió a keresztyén gyülekezetekben. A sokféle elhárító mechanizmus közül azt a hármat emelem ki, amely szerintem témánk szempontjából a legjellemzőbb:

Ellentétbe fordítás

Amikor az eredeti impulzusnak pontosan az ellenkezőjét teszi az ember, s ezáltal meggátolja az elsődleges impulzus tudatba jutását:

„A haragos ember feltűnően és néha túlzásokba hajlóan barátságos és udvarias. Keresztények között ez a magatartás az alázat megnyilvánulásának is tűnhet, amiért elismerést kap az illető – és valójában megerősítést az elhárító mechanizmusában.”[10]

Passzív-agresszív viselkedés

Az ezt választó ember haragja nem nyilvánul meg kifelé, mindig higgadt marad. Ugyanakkor a figyelmes szemlélő (és persze a „figyelmetlen” is, csak nem tudatosan) észreveszi a szemrehányást, az erkölcsi fölényesség indulatát. Eric Berne szavával élve ő az, aki gyűjti a „zsetonokat”, amelyeket aztán majd egy játszmában keményen bevált akár annál, akitől gyűjtötte, akár valaki másnál.[11]

Az én ellen fordulás

Hasonló az előző mechanizmushoz. Valaki például dühöt, haragot érez, amelyet azonban nem fejezhet ki. Az érzés azonban olyan erős, hogy letagadni nem tudja, ezért bűntudatérzésre váltja át. Vagyis hirtelen azt kezdi gondolni, hogy ő volt a bántó, ő a felelős a másik érzéseiért, ami akár annyira erős is lehet, hogy kész bocsánatot kérni a másiktól, vagy akár valamilyen jóvátételre. Azt is lehetne mondani, hogy a lelkiismerete által helytelenített indulatot, amelyet a másik iránt érzett, maga ellen fordítja: önmagával szemben gyűjt zsetont, amit persze talán soha senkinél nem vált be.

2. A szexualitásról való gondolkodás

A neurotizáló lelki konfliktusok másik nagy területe a szexualitás. A keresztyénség az agresszióhoz hasonlóan kezeli a szexualitást: azért annyira veszélyes mindkettő, mert olyan elementáris erővel törnek föl, hogy általuk az ember elveszítheti az ellenőrzést önmaga fölött.[12] Ahogyan az indulatkontroll esetében, itt is az okozza az alapvető félreértést sok hívő számára, hogy bizonyos keresztyén tanításokban összekeveredik a vágy és a cselekvés, az érzés és a tett. Ez a félreértés leginkább a Jézus Krisztus hegyi beszédében szereplő egyik mondat félreértelmezéséből következik:

„Én pedig azt mondom nektek: aki kívánsággal tekint egy asszonyra, már paráznaságot követett el vele szívében” (Mt 5,28).

Gyakran hangzanak el ez alapján félreérthető vagy félreértelmezett tanítások keresztyén vezetők szájából, amit jól illusztrál az Amerika nyolcadik legnagyobb egyházát (Saddleback Church) alapító Rick Warren egy tanításának részlete:

„A Mt 5,28-ban Jézus ezt mondja: »Én pedig azt mondom nektek: aki kívánsággal tekint egy asszonyra, már paráznaságot követett el vele szívében.« Tudományos kutatások kimutatták, hogy az agyunk számára mindegy, ha egy gondolat megfogan az agyunkban, vagy ha a gondolat a valóságban is megtörténik velünk. Ugyanazzal a mentális hatással jár. Az idegrendszer szempontjából nem jelent semmilyen különbséget.”[13]

E mondatok nagyon hangzatosak, ám a szerző több fogalmat nem, vagy csak homályosan definiált bennük. Például mit ért azon, hogy „egy gondolat megfogan” (az angolban: think a thought), összevetve azzal, hogy „a gondolat a valóságban is megtörténik velünk (you experience the thought in action)? Azt, hogy az egyik esetben csak gondolok valamire, a másikban megteszem ugyanazt? Mert ha igen, akkor mit ért azon, hogy „ugyanaz a mentális hatásuk” (it makes no difference to your brain)? Az agynak mely részében? Vagy úgy az egészben? És ha mindez igaz is bizonyos megkötésekkel, mi ennek a következménye vagy jelentősége számomra? Tudományosan bizonyítja, hogy legbelső gondolataim és érzéseim fölött kell uralkodnom, mert különben elveszett vagyok? (Nem bocsátkozom teológiai fejtegetésekbe totális depriváltságról és kegyelemről...).

Az ilyen és ehhez hasonló megfoghatatlan, de annál félreérthetőbb megfogalmazások alapján sok hívő fejében alakul ki óriási káosz a szexualitással kapcsolatban. A fiatalok őszinte kérdéseire több keresztyén szülő és gyülekezeti vezető ismeret vagy bátorság híján nem ad elfogadható és megnyugtató válaszokat, nem tár fel összefüggéseket Isten szava és a korszerű biológiaipszichológiai ismeretek között. Helyettük megalapozatlan állításokkal és általánosításokkal, valamint bibliai idézetek sulykolásával próbálnak ellentmondást nem tűrően meggyőzőek lenni. A következő példa Dawson McAllistertől származik, aki rádiós prédikátorként hetente százezrekhez szól:

„Mivel a házasság előtti szexnek semmi köze az igazi szeretethez, csak fájdalmat és csalódást okoz azoknak, akik az igazi szeretetet keresik. A Biblia szerint ha két ember összeházasodik, egy testté lesz (Efézus 5,31). A szex csak a korona ezen az egységen. Ha egy pár szexuális viszony után szakít, az olyan, mintha húst tépnénk szét.”[14]

Ezeknek köszönhetően sok esetben a teljes kiábrándulás lesz a fiatalok reagálása: a szülők, tanítók és végül a Biblia mindenféle tekintélyének elvetése. Máskor pedig az, hogy inkább nem is foglalkoznak ezzel a területtel. Sokan gondolják aztán úgy, hogy az Istenben való hittel nem fér össze a szexuális felvilágosító irodalom olvasása vagy a témával foglalkozó dokumentumfilmek nézése. A korábban említett éretlen énvédő mechanizmusokkal működő emberek pedig neurotizálódnak. Viszont az is elképzelhetetlen számukra, hogy ilyen jellegű problémáik megoldásához szakember segítségét kérjék.

Mindez azt eredményezi, hogy a hívő emberek jelentős része nem tudja kezelni a vágyai és a lelkiismerete közötti konfliktusokat. Ilyen konfliktusterület lehet például az önkielégítés vagy az olyan szexuális fantáziák, amelyekben a házastárson kívüli személyek (is) szerepelnek. Az érintett személy lelkiismerete tiltakozik e dolgok ellen, de nem tudja kezelni ezeket a vágyakat. Amint azt fentebb a haraggal és az agresszióval kapcsolatban említettem, e hívők különböző elhárító mechanizmusokkal a szexuális vágyaikat is elfojtják, de más, társadalmilag és lelkiismeretileg egyaránt elfogadható tevékenységekbe nem tudják átvezetni azok ösztönenergiáit (szublimáció). Így aztán a belső konfliktus nem szűnik meg. Az elfojtott, eltagadott vágyak és impulzusok pedig a felszín alatt várják a kedvező lehetőséget, hogy azután vulkánként robbanhassanak.[15]

A szexualitás témakörének másik érzékeny területe a szüzesség. A szüzesség és a tisztaság fogalmai a keresztyén szótárban a tökéletesség szinonimái. És ki ne vágyna arra, hogy tökéletes legyen? Így nem egy esetben a határozott, de szeretetteljes véleménynyilvánítás helyett „ádáz harc” indul a szüzességért és a házasság előtti tisztaságért. Hollandiában 1998-ban hatalmas botrányt kavart a közszolgálati Evangéliumi Műsorszolgáltató (De Evangelische Omroep, DEO) egyik dokumentumfilmje, amelynek középpontjában a szüzesség állt.[16] A film – amely keresztyén „pedagógiai” céllal készült, de valójában szadista módon alázott meg iskolás gyerekeket – óriási felháborodást váltott ki Hollandiában. Készítői a riporterek kérdéseire nem tudtak elfogadható magyarázattal szolgálni: úgy tűnt, föl sem fogták a történtek súlyát.

A példákat hosszan lehetne sorolni. Összefoglalva az eddigieket: bizonyos keresztyén csoportok számos nem kellően átgondolt és félresiklott tanítással és életgyakorlattal olyan álláspontot képviselnek, vagy olyan módszereket alkalmaznak, amelyek sok hívő embert összezavarnak, elbizonytalanítanak, és önértékelési, valamint kapcsolati problémákkal terhelnek meg.

Jogosan merül fel a kérdés, hogy ha az evangélium örömhír és gyógyító hatású, amit tudományos kutatások adatai is igazolnak,[17] akkor hogyan lehetséges, hogy bizonyos helyzetekben és esetekben mégis megbetegítővé válik a hit vagy a vallási közösség?

További okok keresése

Az eddig említett, közvetlen kiváltó tényezőkön kívül más elméleti és gyakorlati okok is hozzájárulhatnak az ekkléziogén neurózis kialakulásához. Az alábbiakban ezek közül mutatok be néhányat.

1. Eltorzult istenképek

Neurózis forrásává válhat az a kép, amelyet a hívő ember őriz magában Istenről. Az istenkép szorosan összefügg az ember önmagáról alkotott képével, az önértékeléssel, önbecsüléssel, valamint a bűn, a bűntudat és a szégyen témakörével is. Pál Ferenc különböző irodalmak alapján kilenc torz istenképet sorol fel: ítélkező, bürokrata, tétlen, bosszúálló, teljesítményváró, halálhozó, erőtlen, jóságos zsaru, kiszámíthatatlan, önkényes Isten.[18] A legközismertebb talán az ítélkező isten, aki semmi mást nem csinál, folyton csak ítél. Az ilyen istenben hívő ember egész élete egy folyamatos per, melynek során az őt elmarasztaló ítélet mindig jó előre kész. Ő semmi más nem lehet, csak bűnös. Az ilyen hívőnek nagyon nehéz valóban elhinnie, hogy Isten szereti, pedig nagyon sokszor mondják ezt neki, és talán ő is mondogatja magának. Egy másik nagyon elterjedt istenkép a teljesítményváró istené. Ő nem ítél folyamatosan, mert ha jól teljesítek, akkor szeret, ha viszont nem teljesítek, akkor nem szeret. Az ilyen istenkép „jól jöhet” annak, aki pedáns, rendes és teljesítményközpontú, hiszen őt a teljesítményváró isten szinte mindig szeretni fogja. De akinek igencsak szüksége lenne a szeretetre, mert se nem pedáns, se nem rendes, és keserűen talán már bele is törődött abba, hogy semmiben sem jó, azt az ilyen isten sohasem fogja szeretni.

A bűn és a bűntudat témaköréről való gondolkodás területén a vallás és a pszichológia régóta szemben áll egymással. Ezt az ellentmondást az utóbbi időben egy új megközelítés oldja fel, amely behozta a szégyen fogalmát. A szégyen és a bűntudat eszerint egymással ellentétes érzések. A bűntudat cselekvésre indító, a bűnösségtudatot a bűnbánat és a megbocsátás (kegyelem) által feloldó folyamat. A szégyen cselekvést gátló, a bűnösségtudat elfojtását, tagadását eredményező, bénító indulat.[19] Pszichológiailag értelmezve a bűntudat az egyén énerejét megjelenítő működés, mint az önelfogadás és az önértékelés, az érett védekező mechanizmusok alkotórésze, s mint ilyen, nélkülözhetetlen a személyiség megfelelő működéséhez. A szégyen ezzel ellentétben káros, és kóros folyamatokat indíthat el.

2. Vallás és pszichológia szembenállása

Az ekkléziogén neurózisokat kiváltó okok között szerepet játszhat a keresztyén vezetők egy részének jelentős pszichológiaellenessége és ebből eredő alacsony szintű pszichológiai képzettsége. Példaként néhány gondolat Edward S. Williamstől:

„Miközben a keresztyén tanácsadó szolgálat szájjal a Szentírást szolgálja, tanításaival és gyakorlatával aláaknázza a Szentírás mindahhoz való elégségességébe vetett hitet, ami az élethez és a kegyességhez tartozik. (...) A Szentírás összekeverése a pszichológiai igazságokkal hamis evangéliumot hozott létre. (...) Láttuk ezt az önbecsülésmozgalomban, ami az embert állította a középpontba, Istent pedig valahová kívülre, vágyván arra, hogy jókat éreztessen velünk önmagunkról.”[20]

A szembenállás egyik oka, hogy a múlt században a pszichológia tudományának fejlődésével és a pszichiátria kialakulásával párhuzamosan és azzal részben összefüggésben bontakozott ki a szekularizáció, az elistentelenedés és elszentségtelenedés folyamata. Ezért a vallási vezetők egy részében nagyon élénken él például Freudnak a vallást elmarasztaló sok megállapítása. Az eltérő szóhasználatból eredő félreértések, az egymást megérteni nem akarás okozza például azt, hogy a pszichológiának a kóros bűntudatról alkotott negatív véleményéből a „kóros” jelző nem jut el az előbb említettek füléig. Ennek megfelelően Magyarországon a

„teológiai képzésben mind a mai napig nem szerepel megfelelő szintű pszichopatológia és pszichoterápiaképzés, amire pedig a gyülekezetbe kerülő lelkészeknek alapvetően szükségük lenne”.[21]

Ugyanakkor a szembenállás a pszichológia és a pszichiátria oldaláról is megfigyelhető volt, különös tekintettel a szocialista országokra, ahol a lelki tudományokról nemcsak a spiritualitást drótkefézték le, hanem még a lelket is, hiszen az ideológia azt tanította, hogy lélek nincs, csak lelki jelenségek.[22]

Mindez azt eredményezi, hogy a két terület –vallás és lélekgyógyászat – számos képviselője inkább tagadja, hogy a problémák, amelyekkel foglalkoznak, sok párhuzamosságot és átfedést mutatnak, mintsem hogy föladják állóháborújukat. Ez a lelkész és hittudományi képzés mellett az orvos és pszichológusképzést is hosszú időn keresztül meghatározta (és nem kis részben még ma is meghatározza) Magyarországon.[23]

Még egy részterületet említek, a teljesség igénye nélkül: a különböző keresztyén tanítások emberképeinek, embertanának szembenállását, valamint ezeknek a pszichológiával való részleges szembekerülését. Ez nagyon összetett téma, mivel részben nyelvi, részben teológiai, ugyanakkor a pszichológiához is kapcsolódik. A lényege az, hogy főként Magyarországon a keresztyén teológusok nagyobb része az úgynevezett dichotomikus, vagyis két részből álló modellt használja az ember működésének leírására, azaz testről és lélekről beszélnek. Így az a keresztyén tanítás, mely szerint „a test a lélek ellen tör”, automatikusan szembehelyezte a vallást a lélekkel foglalkozó tudományokkal, hiszen ők test és lélek egységét és egymásra épülését tanítják, nem a szembenállásukat.

Ugyanakkor sok teológus szerint a Biblia emberképe nem kettős, hanem hármas tagozódású: testről, lélekről és szellemről szólva ők trichotomikus modellt tárnak elénk.[24]

Lehetséges megoldások

„Ő nem az a véres Isten:az a véres Isten nincsen.Kard ha csörren, vér ha csobban, csak az ember vétkes abban.”

Babits Mihály: Zsoltár gyermekhangra

Az előző bekezdés már el is vezetett a keresztyénség és a pszichológia szembenállása feloldásának kezdetéhez, és ezen keresztül az ekkléziogén neurózis jobb megértéséhez és kezeléséhez.

1. Integrált vagy összeegyeztethető emberkép

A megoldások közül az egyik a pszichológiai és a bibliai emberképek egymáshoz közelítése, integrálása lehet. Ez elsősorban a keresztyén teológusokra váró feladat, hiszen úgy tűnik, a biológiai és pszichológiai tudományok oldala ebből a szempontból sokkal egységesebb. De érdekes adalékokkal szolgálhatnak azok az újabb tudományos eredmények is, amelyek egyre inkább a spiritualitás felé fordíthatják a pszichológiát.

Az előbbiekkel nagyon összecsengő neurológiai kutatásokat említem még, amelyek az agynak nemcsak nem természetes közegben (in vitro), hanem a működés közben vizsgált (in vivo) anatómiáját is képesek feltárni, ábrázolni. Ennek eredményeképpen ma már egészen más felfogásunk van a gondolkodásról, az értelemről, az érzésekről, az érzelmekről, az akaratról és a jellemről, mint korábban. Mindezek közül talán a legérdekesebb és a köznapi ember számára legérthetőbb terület a limbikus rendszert és annak egyik magvát, az amygdalát tanulmányozó kutatás.

Ennek alapján azt lehet mondani, hogy nem egy, hanem két agyunk van: egy „értelmi” és egy „érzelmi”. Daniel Goleman írja a következőket:„...kétféle elménk van, egy gondolkodó és egy érző. Ennek a két, homlokegyenest ellentétes agytevékenységnek az egymásba játszása alkotja belső életünket. A racionális gondolkozás többnyire tudatos: nagyobb figyelemösszpontosítás, elmélyedés, a latolgatás, a reflexió képessége jellemzi. De párhuzamosan létezik a megismerésnek egy másik rendszere is: indulatos, heves, időnként illogikus – ez az érzelmi elme. Az érzelem/racionalitás kettőssége nagyjából megfelel a fej és a szív népi különválasztásának; mélyebb meggyőződést jelent, ha valamit a szívünkkel is tudunk, mint ha csak racionális elménkkel. Kétféle elménk, az érzelmi és a racionális többnyire szoros harmóniában működik együtt, s a kétféle tudás egymásba fonódva igazít el az élet dolgaiban.”[25] Mintha a Biblia archaikus fogalmi rendszere nem is lenne annyira idejétmúlt, hanem a legkorszerűbb tudományos kutatások eredményeivel egybecsengően mondaná el, hogy mennyivel bonyolultabb is az ember és működése, mint ahogyan azt egy egyszerű anatómiai struktúra képes leírni, vagy mint amit egy szeretettel odamondott „térj meg” parancs az igaz élet útján tarthat, ahogyan ezt sokan hiszik.

2. Enni a tudás fájáról

A következő lépések a továbbhaladást jelentik az előbb vázolt úton, amely már nemcsak általános megoldásokat kínál az ekkléziogén neurózissal foglalkozó orvosok és lelkészek számára, hanem a megbetegedésben érintetteknek is segítséget jelent. Az egyik lehetséges lépés az önálló gondolkodásra való biztatás és a fejlesztés. A különböző tudományterületek fentebb felvillantott „harcai” és „békekötései” jól illusztrálják, hogy mennyire dinamikusan változik vallás és tudomány összefüggése, párbeszéde és együttműködése. Főként egyes vallási vezetők, de néha tudósok is szívesen tartják híveiket gyermekségben vagy kiskorúságban. Elke Endrass és Siegfried Kratzer Megbetegítő hit? című könyvükben azt javasolják, hogy együnk a tudás fájáról. Ez a keresztyén fül számára nagyon ijesztő lehet, hiszen a „tudás fája” a bűnnel, a halálos bűnnel analóg fogalom. De ha megfontoljuk, egészen egyértelműen láthatjuk, hogy nem helyénvaló a félelem. A tudás, az ismeret ma már nem az Isten elleni lázadás szinonimája. Sokkal inkább a tudás és az ismeret visszautasítása az Isten elleni lázadás, hiszen az üdvösséget Isten a Jézus Krisztusban megnyilvánuló kegyelemre alapozva, a benne való hit alapján adja az embernek, és nem azért, mert az ember még a gondolatától is sikeresen távol tartja magát mindannak, amit valaha valaki bűnösnek ítélt.[26] A korszerű mentálhigiénés, pszichológiai és kommunikációs ismeretek elsajátítása, valamint a hozzájuk fűződő készségeink fejlesztése szinte elengedhetetlen az ekkléziogén neurózisból tartósan gyógyulni vágyók számára.

Hasonlóképpen azt is javasolja Endrass és Kratzer, hogy az ekkléziogén neurózisban szenvedő hívőnek a bibliaértelmezési gyakorlatát is érdemes megvizsgálnia. Gyökössy Endre korábban említett cikkében is van egy ezzel egybecsengő állítás:

„Szólnom illik arról is, ha valaki akár az eklézsiában, akár ekléziolákban, vagy esetleg hiperpietista, a bibliai Igéket szó szerint értelmező merev családi nevelés által neurotizálódik...”[27]

A Biblia merev, szó szerinti értelmezése nagy károkat tud okozni, ugyanakkor, mivel sok fundamentalista keresztyén közösség tanít erre, nehéz tőle félelmek nélkül elszakadni.

3. Az irgalmas Atya karjaiba

Elengedhetetlen az is – mondja Endrass és Kratzer –, hogy szakítsunk a gonosz és torz istenképekkel. A helytelen tanításoktól és félreértelmezésektől megtisztított Biblia Istene nem olyan, akitől félni kell. Ha a keresztyének előtt a tékozló fiú példázatában levő apa állna mint a Biblia Istenét bemutató kép, mennyivel felszabadultabban és örömtelibben járhatnának sokan.

Ezzel együtt az önbizalomnak és önértékelésnek is fel kell épülnie. Ez fog a megfelelő önrendelkezéshez kellő erőforrást adni, ami nélkülözhetetlen a kiteljesedett élethez. Csak az autonóm ember szabad döntése tud valódi Isten felé fordulást és valódi emberek felé fordulást is eredményezni. Az önbizalom és önértékelés felépítése nehéz és fáradságos út. Egy Endrass és Kratzer által említett amerikai kísérlet azt mutatja, hogy sokkal könnyebben változtatható egyszerű külső eszközökkel (prédikációval, előadásokkal) az emberek istenképe, mint az önmagukról alkotott képük és önbecsülésük.[28] Ehhez sokkal több erőfeszítést kell tennie önmagáért az embernek, és a külső segítség is nagyobb elköteleződést és hosszadalmas befektetést igényel (pszichoterápia, lelkigondozói kísérés).

4. Az egyház és a „szakma” együttes odaállása a beteg mellé

Tilmann Moser pszichoanalitikus a keresztyén egyházaknak szóló üzenetében azt írja, hogy komolyan kellene venniük azokat a pszichiáter szakembereket, akik az Isten meg nem tapasztalásának útján szenvedőket kísérve látják, hogy az embereknek az élethez többre van szükségük, mint a jó magaviselet, az erkölcs és az anyagi jólét: áhítatra, vallási fogékonyságra és Istenre.[29] Süle Ferenc valláslélektankutató pszichiáter pedig a spirituális sokszínűség különböző irányzatainak megismerését és a bennük fellelhető spirituális értékeknek és egyetemes szellemi tartalmaknak a pszichológiai személyiségfejlesztő módszerekbe, a pszichoterápiába és e szakterületek képzéseibe való beépítését szorgalmazza.[30]

Elengedhetetlen tehát, hogy az ekkléziogén neurózisban szenvedőket az egyház és a pszichológiai-pszichiátriai-pasztorálpszichológiai szakma együtt, összefogva, interdiszciplináris szemléletben és gyakorlatban támogassa és segítse a gyógyulás felé.

Egy mentálhigiénés segítőkapcsolat

1. A kliens és a kapcsolat rövid ismertetése

Kliensem – nevezzük Zoltánnak – egy baráti házaspár harminc év körüli férfi tagja. Keresztyének. Kapcsolatunkban, beszélgetéseinkben ez központi szerepet töltött be.

Egy találkozásunkkor szóba került a mentálhigiénés képzés, amelyre akkor már néhány hónapja jártam. Amikor röviden beszámoltam az élményeimről, Zoli úgy reagált, hogy nagyon érdekelné az önismereti munka, és szívesen eljönne hozzám „egy ilyen segítőbeszélgetésre”.

Érdekes ugyanakkor, hogy amikor végül valóban eljött beszélgetni, szinte megijedt attól, hogy önmagával foglalkozzon, mert „az valami bűnös és hiú emberi dolog”. Az első beszélgetésünkre azzal az elképzeléssel érkezett, hogy a „bölcs, tapasztalt és elismert tanítót” megkérdezi arról, hogyan kell egy férfinek/férjnek/apának jó keresztyénként élnie, és kész receptekkel, konkrét megoldásokkal a tarsolyában fog távozni. Csodálkozott, hogy nem ezt kapta, de beszámolója szerint nagyon kellemes volt a meglepetés.

Élete legtöbb területével kapcsolatban nagyon jellemző volt rá az „így kell élni – de én nem vagyok erre képes” szemléletmód. Az „így kell”-t leginkább konkrét bibliai idézetek és gyülekezeti tanítások alkották, a „nem vagyok erre képes” pedig nemcsak egy megállapítás volt, hanem óriási csalódottság, kiábrándultság önmaga miatt, és főként hatalmas szégyen.

Szégyenérzete leginkább két dologból eredt: egy konkrét esemény miatt kialakult, ki nem mondott, de valójában nem is tudatosult szégyenkezésből, másrészt a feleségével, Emmával való konfliktusok feldolgozhatatlanságából. Ez utóbbi azt jelenti, hogy volt a fejében egy kép arról, hogy egy komoly keresztyén ember hogyan rendezi a konfliktusait – szelíden, szeretetteljesen –, és ha ez nem ment így, akkor összeomlott. Ebben az állapotában a felesége minden kritikája (amelyek jelentős része akár dühös túlzás lehetett) a tények és az igazság teljes tekintélyével hatott rá, és ezért Zoli a világ „leggázabb” emberének érezte magát.

A konkrét eseményről a harmadik beszélgetésünkkor számolt be – nagyon-nagyon nehezen. Egy több évvel korábban, még a házasságuk előtt, „romantikus körülmények között együtt töltött” éjszakáról van szó, amelyet képtelen volt megbocsátani önmagának. A „romantikus körülmények között” fogalmának pontos meghatározása nem derült ki a beszélgetésünkben, de annyi igen, hogy nem történt szexuális egyesülés, sőt valódi értelemben vett szeretkezés sem, hanem valamiféle szexuális játékot is magában foglaló nyári éjszakát töltöttek együtt egy parkban későbbi feleségével. Az asszony számára – kliensem beszámolója alapján – ez nem jelentett különösebben nagy problémát, de Zoltán nem tudta feldolgozni a tényt, hogy nem bírta ki teljes szexuális tisztaságban a házassága előtti időszakot.

Zoltán folyamatos önmaga ellen fordulásban próbálta megvédeni magát belső konfliktusaitól, amelyek az önmaga megfelelőségéről kialakított és vágyott kép, valamint a valóságban tapasztalt helyzetek közötti feszültségből fakadtak. Többször kért és kapott segítséget gyülekezeti lelkipásztoroktól, vezetőktől, többször megpróbálta mindezt Istennel megoldani, de nem sikerült.

Mivel szégyenkezése, hamis bűntudata és nagyon negatív önértékelésének önmaga számára helyes hozzáállásként való magyarázata mögött is egyházi tanítások és bibliai részek téves értelmezései álltak, azt gondolom, hogy kliensem problémája az ekkléziogén neurózis.

2. Szemelvények a beszélgetésekből

Az alábbiakban a segítőbeszélgetések jegyzőkönyveiből fogok idézni néhány részletet annak bemutatására, hogy miben látható a kliens ekkléziogén neurózisa, és hogyan változott helyzete a találkozásaink során.

Érdekes az a nagyon határozott véleménye, hogy egy férfi egyszerre csak „1.0” dologra tud figyelni. Nem egy olyan prédikációt hallottam már, amelyben a szónok ehhez hasonló egyszerűsítésekkel akarta illusztrálni a férfiak és nők közötti különbségeket. Talán azért, mert jól jön, ha a férfi prédikátor viccesen dehonesztáló megjegyzéseket tesz a saját nemére. Aztán ezek a kijelentések bizonyos emberek fülében megakadnak, hosszan tartó és jelentőségteljes értelmet nyerve bennük. Zoltán negatív önértékelése jó talaja volt annak, hogy ez így történjen.

Kliens 1.: És én ezzel sokat küzdök, hogy hogyan vezessem a családomat. És erre különböző modelljeim vannak, de hát igazából, mivel ilyent még nem csináltam, ezért csak tapogatok a sűrűben. Hogy mégis egy férfi, aki egy dologra tud figyelni maximum, tehát 1.0 dologra tud fókuszálni, az hogyan tudja egyszerre azt csinálni, hogy legyen kapcsolata az Úrral, a családjával, tudja, hogy mi lesz most, mi lesz holnapután, tudja, hogy amikor a felesége ezt mondta, akkor mit gondolt. És hogy most merre tartunk. És hát mindig voltak súrlódások... ez az élet része, de mi az utóbbi időben sok bajt okoztunk egymásnak, és úgy láttam azt, hogy igazából nem biztos, hogy ez még az a makadámút, amin érdemes úgy végigdöcögni úgy kettes fokozatban, úgy értem, érdemesebb lenne megnézni, hogy ez hogyan működik az életben máshol.

Segítő 1.: Tehát... valójában a mostani konfliktusok megerősítik benned azt, hogy szeretnéd tudni, hogy hogyan lehet, hogyan kell jól csinálni egy férfinak, hogy vezeti a családját, közben dolgozik, közben tanul, és sok dologra kell figyelni meg felelősséget vállalni, ugyanakkor a férfi – ahogy mondtad – csak egy dologra tud figyelni.

A következő párbeszédből egyértelműen látható, hogy a kliensnek mennyire alacsony az önértékelése. Úgy látja, hogy nemcsak az a baj, hogy több területen nem tud helyt állni, hanem főleg az, hogy helytelenül viselkedik azzal, hogy „túlreagálja a dolgot”, vagyis hogy nem tudja az indulatait, érzéseit nem létezővé tenni. Megfigyelhető benne az én ellen fordulás védekezési mechanizmusa. Problémáinak okát pedig abban látja, hogy nem elég mély a kapcsolata az Úrral.

Kliens 2.: Noha régebben el bírtam hordozni a kritikát sokkal könnyebben. Ahogy így elmélkedtem, láttam, hogy egyre több dologba fogtam mindig bele, és egyre kevesebb dolog volt, amit igazán jól tudtam csinálni, ezért egyre több kritika ért. És el kell ismerni, hogy ezek tényszerűek, és tényleg nem tudok egyre több területen helytállni. Igen, tehát ez így van, ahogy mondtad.... Igen, és arra gondoltam, hogy alapvetően, ha egy családapa, egy férj másképp éli az életét, akkor már ezért nem kerül ilyen helyzetbe, mert fel tud készülni hétfőről keddre, és valószínű ez egy életviteli probléma. Ismerek embereket, akik kiakadnak ugyan, hogyha beszólnak nekik, de azt le tudják kezelni. Vagy visszaszólással, vagy egyszerűen anynyira mély a kapcsolatuk az Úrral, hogy egyszerűen nem is ők hallják meg, hanem egyből az Atyához megy, vagy... vagy, hogy az ember olyan sok... olyan sokszor látta magát, hogy túlreagálta a dolgot, hogy már az fáj neki, hogy miért reagálom ennyire túl a dolgot.

Segítő 2.: Vagyis azt mondod: „Nem az a gáz, hogy így reagálok ezekre a dolgokra, hanem az, hogy ha én így reagálok, az azt mutatja, hogy én tök gáz vagyok. Nem az probléma, hogy rosszul reagálok, hanem a fő probléma, hogy engem ez annyira mélyre taszít, hogy beindít egy ilyen teljes elveszettség-állapotot. Míg más lehet, hogy rosszul reagál, de túllép rajta.”

A következő beszélgetési szakaszban, amelyet a második találkozás jegyzőkönyvéből idézek, Zoltán nagyon nehézkesen és körülményesen számol be arról, hogy mennyire „lenullázza” feleségének a kritikája, és képtelen megvédeni magát ezzel szemben. Helyette negatív istenképe és önértékelése „egymással összefogva” ismét kilátástalanságba taszítják. Az is megfigyelhető, hogy csaknem teljesen azonosul párja érzéseivel, azokat maximálisan jogosnak tartja. Így nem marad számára más, csak a mélységes szégyenérzet. Ez egyébként a nonverbális kommunikációján keresztül még erőteljesebben átjött, mint amennyire a szavakból érezhető volt (a szemkontaktus kerülése, majd „lopva” újrakeresése, fészkelődés, hirtelen témaváltás és témavesztés, de leginkább az extrém lassú, vontatott, akadozó, sőt néha teljesen összezavarodott beszéd a „kényes” részeknél).

Kliens 3.: Igen, hmm... Igen. És aztán úgy a nap folyamán... ööö... fölhívott valaki, és jól leszidott, hogy most ezt hogy gondoltam komolyan stb. stb., hogy „paraszt” meg „szemét”, és akkor... gyakorlatilag úgy megint... Jó, hát hozzátartozik, meg úgyis itt marad, elmondhatom, tehát... tehát, hogy... hogy Emma volt. Amúgy biztos, hogy nem érintett volna annyira. És utána, most gyakorlatilag megint le nullára...

Segítő 3.: Amit elmondtál itt legutóbb, meg múltkor is sokszor elhangzott, talán nem mondtad ki ennyire explicit módon, hogy minden kritika leépít, de valójában egy kritika épít le totál, teljesen, amikor Emmától jön a kritika.

Kliens 4.: Igen.

Segítő 4.: És az úgy kihúzza a lábad alól a talajt.

Kliens 5.: ...Igen...

Segítő 5.: Olyankor nincs senki, aki szeret.

Kliens 6.: Hmmm... (Hosszan hallgat.) Hmmm... Igen... Igen, erre is gyanakodtam már, hogy minden bizonnyal van egy lelki kötődés kettőnk között, ami... amire valaki azt mondja, hogy nem jó, mert az ember ne a feleségéhez kötődjön, csak az Úrhoz, aztán majd a felesége kötődik a férjéhez. Aztán volt, aki azt mondta, hogy hát ketten lesznek eggyé, és persze, hogy kötődnek egymáshoz, hát elválaszthatatlan egység onnantól, hogy az Úr összekötötte őket... Azt le lehet csavarozni, hogy nem jó, hogy ha egy férfi függ egy... egy szélfútta emocionális személytől, aki nem meggondoltan mond dolgokat. Én legalábbis úgy gondolom. Tehát, hogy szeresd önmagad, akár mint gondolat vagy tapasztalat... tehát maga az érzés, amit el kéne képzelni, ismeretlen nekem. Egy időben ezzel foglalkoztam, még amíg több időm volt a Bibliát olvasni, és valamelyik könyvben találtam azt, hogy bőven elég nekünk, hogy az Úr szeret minket. Ugye, mert ő is megtagadta a saját életét, és mi is megüresítjük magunkat... Azt hiszem, hogy ezt egy picit önzőnek tartom, de nem zárom ki... nem zárom ki, hogy ez a... ez az út, mert látom azokon az embereken, akik így normálisan viszik az életüket, hogy úgy rendben vannak magukkal. Hogy így nem tudják magukat megbántani. Igen!... Igen! Igen. Tehát nem tudják magukat megbántani.

Segítő 6.: Igen. Tehát úgy jól el vannak magukkal. Jól kijönnek „egymással”...

Aztán a második beszélgetés vége felé óvatosan „bevallja”, hogy azért mégis szereti magát.

Kliens: Tehát valami önszeretet mégis van bennem. Úgy suttyomban szeretek például egy jól megírt levelet újra elolvasni. Vagy valamit, amit úgy jól megcsináltam, lopva megnézni: „Na... tényleg jó!”... szóval... igen.

Segítő: Én még néha négyszer, ötször is!

Ettől egyre bátrabban számol be arról is, hogy ugyan a „férfi nem lehet érzelmes”, mégis mennyire vágyna az érzelemre az Istennel és a feleségével való kapcsolatában, de úgy általában az életben, és milyen jó volt, amikor még nem kellett „gondolnia” arra, hogy szeretik, hanem ezt belül érezte.

Kliens: Úgy régebben, tizenéves koromban, akkor még nem is voltam hívő úgy igazából... sokkal több olyan istenélményem volt. Például imádtam a csillagos eget nézni, és akkor sokkal közelebb éreztem magamat Istenhez. És... hát, most... erre valahogy gondolnom kell, és nem a magamé ez az érzés.

Az elfogadás és megértés élménye lassan felszabadította. Harmadik találkozásunkkor nagyon nehézkesen, de elmondta, hogy mi történt öt évvel azelőtt, ami őt azóta is szégyenben tartja, amit a jelen kudarcai csak tovább mélyítenek. Nem kérdeztem tőle semmit, hagytam, hogy olyan tempóban és olyan mélységben mondja az eseményeket és az érzéseit, ahogy neki jó. És gyakorlatilag önmaga hozta el magának a megoldást. Nemcsak megértette, de el is hitte, és nemcsak elhitte, de át is élte a megbocsátást. A megbocsátást Istentől és önmagától.

Kliens 7.: Ühüm... Sok lelkipásztorral beszélget tem az utóbbi időben, és... és nagyon sok mindenről beszéltünk velem kapcsolatban. Hogy most miért vagyok olyan, amilyen. És bárhonnan is boncolgattuk, erről a dologról soha egy... egy szót nem... nem mertem beszélni... És... és azt gondolom, hogy ez most, mivel elmondtam neked, ez már egy óriási dolog. Ami eszembe jut akkor, amikor erre gondolok, az az, hogy sajnálom és tojom le. Majd legközelebb jobb lesz. Valami ilyesmi. És... és azt gondolom, hogy már nincs egy ilyen érzelmi kapcsolatom ezzel a dologgal. Igen... Azt hiszem ezt... igen, ezt így is meg lehet fogalmazni. Hmmm... (Mosolyog.) De ez még annyira új nekem, hogy... most... most nagyon barátkozom, hogy...

Segítő 7.: Tehát „itt lógott eddig rajtam, elbújva, és szinte mintha a hátamon lenne, hiszen sohasem láttam, csak a terhe nyomasztott... de most... most úgy... úgy lent van a rötyiben...”

Kliens 8.: (Nagyot nevet.)

Segítő 8.: „... úgy le... letaszítottam magamról...”

Kliens 9.: Aha.

Segítő 9.: „... és még úgy rá is tojtam.” Kliens 10.: (Megint nagyot nevet.) Azt hiszem, pont ez... ezt a szót használtam! (Nevet.) Segítő 10.: „Mert hogy ha Isten szeret!?... Akkor... azt az érzést is le tudom tojni!” „Csak ez még nagyon-nagyon új.” „Kicsit furcsa. Kicsit félelmetes.” „Lehet-e ilyent csinálni? Megengedhetem-e én ezt magamnak? Aki ilyen szégyenletes.”

Kliens 11.: Hát már megengedtem magamnak... (Nevet.) És... van ennél nagyobb dolog is az életben. És nem ért véget a világ, igen. (Csend, majd sóhajt.) Igen, így eszembe jutnak ezek a beszélgetések valamelyik lelkipásztorommal... és... és akkor is ezek a gondolatok jutnak eszembe, hogy „jó, hát ezt majd kezeljük, ezt majd megoldjuk, ez most nem idevágó stb, stb....” Tehát egyértelmű, hogy el akartam magamtól teljesen hessegetni, és... és... a hátam közepén legyen, hogy ne is lássam...

Az idézetek alátámasztják, hogy a kliens „önpusztító” erejű szégyenérzete összefügg nagyon alacsony önbecsülésével, negatív önértékelésével, ami mellé még egy teljesítményváró zord istenkép is tartozik. Ezenkívül a bűnről, különösen a szexuális bűnökről és a bűnbocsánatról való gondolkozása is tovább mélyítette „eltűnésre, elsüllyedésre” (megsemmisülésre) késztető szégyenét. Mindez végül az öngyilkossági fantáziálásig menő neurózisba taszította. Ekkor keresett meg. Nagyon hálás vagyok azért, hogy nem hiába.

Összegzés és befejezés

A vallással összefüggő lelki megbetegedést, az ekkléziogén neurózist kiváltó lehetséges okok közül a harag és agresszió kezeléséről, valamint a szexualitásról való gondolkodás merevségét emeltem ki, amit az eltorzult istenképek, valamint a vallás és pszichológia szembehelyezése okoznak.

A lehetséges megoldások közül a modern pszichológia és a vallás által kínált emberképek integrálását, valamint a Biblia értelmezésében e korszerű tudás felhasználását emelem ki, amihez az egyháznak először szakítania kell a torz istenképekkel, és a lélek gyógyításával foglalkozó szakmákkal együtt kell a rászorulók mellé állnia.

Nem lettem lelkész, és „több mint lelkész” sem, de elégedett vagyok azzal, ami vagyok. Örülök annak, hogy korábbi tapasztalataim nagy segítséget adnak az ekkléziogén ártalmakban szenvedők megértéséhez és elfogadásához. A vallási eredetű lelki megbetegedések helyes kezeléséhez és megelőzéséhez még sokat kell változniuk az egyházaknak és a lelki betegségekkel foglalkozó tudományoknak is. Ebben a változásban – elfogultan és büszkén mondom – élen jár az interdiszciplináris szemléletű mentálhigiénés szakma.

A cikk eredetileg az Embertárs folyóirat 2012/4-es számában jelent meg. Utánközlés a szerző engedélyével.

1. Berne, Eric: Sorskönyv. Budapest, 1997, Háttér Kiadó, 124–156

2. A dolgozatban a keresztyén vallással foglalkozom, jóllehet a megbetegítő hatás nem csak ebben jelenhet meg.

3. Budapest, 1991, Párbeszéd Kiadó, 45.

4. Endrass, Elke – Kratzer, Siegfried: Megbetegítő hit? Budapest, 2006, Kálvin Kiadó, 30–33.

5. Uo. 35–37.

6. Klessmann, Michael: Harag és agresszió az egyházban. Embertárs, 2005/2., 101.

7. Wommack, Andrew: Az érzelmek megzabolázása. Andrew Wommack Ministries, 2007, 32–33.

8. Gyökössy Endre: Ekléziogén és ekléziolagén neurózis. Theológiai Szemle, 1988/3., 177–181.

9. Klessmann, Michael: Harag és agresszió az egyházban, i. m. 101. (Lásd a 6. lábjegyzetet.)

10. Szabó Ildikó: Az agresszivitás speciális megjelenési formái az egyházban. Embertárs, 2005/2., 109–116.

11. Berne, Eric: Sorskönyv, i. m. 161–168. (Lásd az 1. lábjegyzetet.)

12. Klessmann, Michael: Harag és agresszió az egyházban, i. m. 101. (Lásd a 6. lábjegyzetet.)

13. Warren, Rick: Hogyan őrizzük meg a tiszta erkölcsöt a szolgálat során? http://www.baptista.hu/torokszentmiklos/elemek/lelkipasztorok.htm

14. McAllister, Dawson: Mi az igazi szerelem, és miről ismerhető fel? ChristianAnswers.Net, 1997. http://www.christiananswers.net/hungarian/q-dml/dml-y030h.html

15. Mihalec Gábor: Beteggé tesz-e a hit? Ekkléziogén neurózisok. http://www.gondolkodohit.hu/beteggetesz.htm

16. Drenth, Jelto: A világ eredete. Budapest, 2010, Nyitott Könyvműhely, 87–95. A film készítői arra kértek egy tanárnőt, hogy szervezzen a diákjainak egy kis ünnepséget, ahol megajándékozzák egymást, mindenki azt az osztálytársát, akinek a nevét korábban egy sorsoláson kihúzta. Aztán a kamera követte a diákok készülődését, hogy ki hogyan próbálta a meghatározott összegből a legszebb ajándékot kihozni, amivel talán elnyerheti osztálytársa tetszését. Elérkezett a nap. A következő képsorokon azt láthatták a nézők, hogy felnőtt kezek kalapácsokkal könyörtelenül szétverik, „megbecstelenítik” az ajándékokat. Majd az „ajándékok” szétosztása következett. A dráma elkerülhetetlen volt: a gyerekek megalázottan vették át szétvert ajándékaikat, miután láthatták, hogyan semmisült meg addigi munkájuk eredménye. Ha valakinek esetleg nem lett volna világos a film mondanivalója, annak egy szószéki hang foglalta össze azt: „A szüzesség olyan ajándék, amelyet nászéjszakánkon csorbítatlanul kell átnyújtanunk választottunknak.”

17. Cseri Péter: A vallásosság és az egészség kapcsolata. Embertárs, 2004/1., 4–11.

18. Pál Ferenc: Tükör által világosan. Budapest, 2009, Kairosz Kiadó, 94–149.

19. Uo. 154–156.

20. Williams, Edward S.: A keresztyén tanácsadás sötét oldala. http://www.scribd.com/doc/55949251/Edward-S-Williams-A-keresztyen-tanacsadas-sotet-oldala

21. Süle Ferenc: A vallásos betegek pszichiátriai ellátásának megoldatlanságai. Embertárs, 2010/2., 157.

22. Uo.

23. Uo. 154–161.

24. Uo. 160–161.

25. Goleman, Daniel: Érzelmi intelligencia. Budapest, 2008, Háttér Kiadó, 24.

26. Endrass, Elke – Kratzer, Siegfried: Megbetegítő hit?, i. m. 132–133. (Lásd a 4. lábjegyzetet.)

27. Gyökössy Endre: Ekléziogén és ekléziolagén neurózis, i. m. 177–181. (Lásd a 8. lábjegyzetet.)

28. Endrass, Elke – Kratzer, Siegfried: Megbetegítő hit?, i. m. 134–135. (Lásd a 4. lábjegyzetet.) Megjegyzem, hogy a kísérlet vélhetőleg a tudatos istenképet vizsgálta, és annak változásáról számol be. Ellenben a tudattalan istenkép sokkal szorosabb összefüggést mutat az önértékeléssel.

29. Röser, Johannes: Anya és gyermek – Az istenmérgezéstől az istenkérdésig. Embertárs, 2004/2., 183.

30. Süle Ferenc: A vallásos betegek pszichiátriai ellátásának megoldatlanságai, i. m. 155–162. (Lásd a 21. lábjegyzetet.)

„Azt tapasztaltam, hogy a képzés során a szívembe kaptam egy attitűdöt, a „kezembe” pedig egy eszközt, amellyel valóban segítőkapcsolatban tudok lenni a hozzám fordulóval.”

„Tanulmányomban először elméleti áttekintést adok a vallással összefüggő lelki megbetegedésről, az úgynevezett ekkléziogén neurózisról.”

„A képzett lelkigondozó szakemberek számára nagyon is ismert probléma az ekkléziogén neurózis.”

„Másik következménye annak, ha a hívő ember nem fejezheti ki haragját, hogy önmagával is komoly konfliktusba kerül.”

„A neurotizáló lelki konfliktusok másik nagy területe a szexualitás.”

„A fiatalok őszinte kérdéseire több keresztyén szülő és gyülekezeti vezető ismeret vagy bátorság híján nem ad elfogadható és megnyugtató válaszokat.”

„Neurózis forrásává válhat az a kép, amelyet a hívő ember őriz magában Istenről.”

„A megoldások közül az egyik a pszichológiai és a bibliai emberképek egymáshoz közelítése, integrálása lehet.”

„Főként egyes vallási vezetők, de néha tudósok is szívesen tartják híveiket gyermekségben vagy kiskorúságban.”

„A Biblia merev, szó szerinti értelmezése nagy károkat tud okozni, ugyanakkor, mivel sok fundamentalista keresztyén közösség tanít erre, nehéz tőle félelmek nélkül elszakadni. ”

„A segítőbeszélgetések jegyzőkönyveiből fogok idézni néhány részletet annak bemutatására, hogy miben látható a kliens ekkléziogén neurózisa, és hogyan változott helyzete a találkozásaink során.”

„A következő párbeszédből egyértelműen látható, hogy a kliensnek mennyire alacsony az önértékelése.”

„Az elfogadás és megértés élménye lassan felszabadította.”

„Az egyháznak szakítania kell a torz istenképekkel, és a lélek gyógyításával foglalkozó szakmákkal együtt kell a rászorulók mellé állnia.”

SZOCIOLÓGIA

Bacsó Benjámin

ESETTANULMÁNY: ÉLŐ REMÉNY BAPTISTA GYÜLEKEZET, VERESEGYHÁZ

Bevezetés

„Hogyan értékeled az elmúlt évet?” Ez az a kérdés, amely minden tanév végén felvetődik a gyülekezet vezetőségében. 2016 óta vagyok az Élő Remény Baptista Gyülekezet lelkipásztora, amely mára Veresegyházon, Szadán, Dunakeszin, Gyomaendrődön és Zuglóban is igyekszik segíteni abban, hogy az emberek közelebb kerüljenek Istenhez. 2016 óta ez már a negyedik belső felmérés volt a gyülekezet tagjai között, amelynek a tanulságait szeretném megosztani. Teszem ezt azért, mert számunkra is fontos volt, amikor az eredményeket számba vettük, hogy honnan indultunk és hol tartunk. Másodszor, számomra is gondolatébresztő volt, amikor más gyülekezetek eseteiről olvastam, például a Nagyerdei Református Gyülekezetről.[1] Harmadszor, rendkívül fontosnak tartom az önreflexiót. Negyedszer, többször kértek arra az utóbbi időben, hogy foglaljuk össze a „saját módszertanunkat”.

Azért választottam az esettanulmányt mint formát, mert „alapvető jellemzője, hogy a figyelem valaminek egy konkrét példájára korlátozódik”.[2] Vagyis pusztán a saját magunk tapasztalatait, megértéseit kívánom megosztani, és készséggel elismerem, hogy ennél jobb utak is vannak. Mégis remélem, hogy a mi szembenézésünk saját magunkkal másokat is bátorít arra, hogy megvizsgálják saját útjukat. Kénytelen voltam szűkíteni a témám, mert idén a felmérést a Veresegyházi Élő Remény Baptista Gyülekezetben végeztük el, a többi helyen más elemzési módot választottunk. Az ilyen esettanulmányok abban segítenek, amire a Biblia bátorít: „Emlékezz vissza az egész útra...” (5Móz 8,2) Mivel mi hat évre tudunk visszatekinteni ebben az esettanulmányban, az időbeli határ is erőteljesen megjelenik.

Esetleírás

2015-ben „papíron” még 49 tagú veresi és 31 tagú szadai gyülekezet várt, amikor a Debreceni Szappanos Utcai Baptista Gyülekezetből megérkeztem. Csakhamar kiderült, hogy ezek a számok papíron léteznek, a valóságban azonban éppen 10-12 tag távozott Veresről 2015 végén egy másik gyülekezetet alapítva, Szadán pedig 20 aktív tagja volt a gyülekezetnek. Hamar kiderült, hogy a veresi taglétszám 2016-ban nehezen állapítható meg, végül nem kis utánajárás és beszélgetések után nagyjából 37 tagot tudtunk biztosan azonosítani Veresegyházon. Ekkor készült az első „Belső gyülekezeti felmérés” is. Az egyik kérdés, amelyet megvizsgáltunk, így szólt: „Meghívnád-e a barátod, ismerősöd, rokonod egy vasárnapi istentiszteletre?” A férfiak közel 80%-a nemmel válaszolt.

2016 és 2022 között négy belső felmérés készült. 2016-ban egy kezdetleges stratégiával indultunk, amely döntő részben a „céltudatos gyülekezet” koncepción[3] alapult. A gyülekezetről alkotott megértésünkben nagyon sokat segített „A gyülekezet természetes fejlődése” modell a nyolc minőségi jellemzővel. Egyre inkább ezek a minőségi jellemzők kerültek előtérbe, így a belső felmérések is egyre jobban erre fókuszáltak. 2020-ban volt egy belső stratégiai megújulást célzó folyamat, amelynek során új célokat is megfogalmaztunk. A megértésünk lényegét alkotta, hogy Isten jelenlétének megtapasztalása nélkül nem fog növekedni az elköteleződés. „Isten megtapasztalásának”[4] valóságosnak és személyesnek kell lennie, mert csak így eredményez növekedést. Aki pedig elköteleződik, annak segíteni kell felkészülni a szolgálatra, ami a vezetők feladata (Ef 4,12–16). Ez pedig egy körforgást eredményez. Aki megtapasztalja Isten jelenlétét, az egyre jobban elköteleződik, és egyre inkább odaszánja magát Isten és mások szolgálatára. Ezt foglalja össze az első ábra.

2022-ben, amikor a belső felmérés készült, a Covid-járvány okozta problémákon voltunk túl, a 2020-as stratégiai folyamat egyes elemei már működtek, és egyes részei nem, így fontosnak láttuk ismét megcsinálni a belső felmérést.

A veresegyházi Élő Remény Baptista Gyülekezet a 2022-es tagnévsor július elsejei állása alapján 95 főből állt, a szadai 25 főből, a többi helyen még nem kértünk tagságot, hiszen induló plántálásokról van szó, így az elköteleződés is folyamatos. A különféle szolgálati ágakon keresztül közel 650 emberrel vagyunk rendszeres kapcsolatban, akik az elköteleződés nagyon különböző szintjein állnak, de mi a „magvetés” és „öntözés” szolgálatát végezzük, a „növekedést Isten adja” (1Kor 3,6).

A jelenlegi gyülekezet demográfiai jellemzői

A tagnévsorból ismerjük a gyülekezet tagságának vallási háttér szerinti körülbelüli megoszlását is. Sajnos viszonylag nagy azoknak a tagoknak az aránya, akiknek a tagnévsor nem tartalmazza a vallási hátterét, a tagok nagyjából negyede, 26%-a tartozik ebbe a csoportba. A gyülekezet tagságának több mint harmada, 35%-a baptista háttérből érkezett a gyülekezetbe, ezzel ők teszik ki a legnagyobb csoportot. A gyülekezet tagságának 16%-a nem rendelkezik vallási, felekezeti háttérrel, ezzel a baptisták után ők teszik ki a legnagyobb csoportot az ismert háttérből érkezők közül. Őket a katolikus háttérből érkezők követik 11%-kal, majd a református háttérből érkezők következnek 9%-kal. A tagság 3%-a egyéb vallási, felekezeti háttérből érkezik. Ezen adat azt mutatja, hogy gyülekezetünk jelenleg jórészt azokat képes megszólítani, akik korábban valamiféle vallási háttérrel bírtak.

Azzal szembesültünk, hogy a tagság lakhely szerinti megoszlását figyelembe véve regionális szinten érdemes gondolkodnunk. A lakóhely szerinti megoszlást vizsgálva azt látjuk, hogy a gyülekezet tagságának több mint fele, 56%-a Veresegyházon lakik. Őket követik a Szadán lakó tagok, akik 11%-ban képviseltetik magukat a gyülekezetben. A tagok 9%-a Galgamácsán, 8% pedig Erdőkertesen él. A tagság 6%-a Budapestről jár a gyülekezetbe, 6%-a egyéb településekről, 4%-a pedig Mogyoródról. Ez alapján azt mondhatjuk, hogy a gyülekezet tagságát elsősorban a Veresegyházon és a közvetlen Veresegyház térségében élők adják, viszonylag kevesen vannak, akik a térségen kívüli településekről tagjai a gyülekezetnek.

Még érdekesebb, ha megnézzük a gyülekezethez való csatlakozás dátumát. 36-an vannak azok, akik több mint tíz éve a gyülekezet tagjai Veresegyházon, és 57 ember csatlakozott az utóbbi hat évben. Itt kell megjegyezni, hogy a tagsági helyzetek több tagnál megszakadtak, több esetben a tagságok rendezésére is sor került az utóbbi időszakban, de ezen esetekben a tagság kezdetét jelölték meg.

A belső felmérés

Nincs mód arra, hogy a felmérés minden aspektusát bemutassam. Inkább csak arra törekszem, hogy néhány tanulságát felvillantsam annak, amit mi megtanultunk ezen felmérésből.

Az 50 kitöltő közül 42-en a veresegyházi gyülekezet tagjai, nyolcan pedig látogatják azt. A gyülekezet tagjait a későbbiekben tagoknak, a látogatókat pedig – az egyházi szóhasználathoz igazodva – lelkigondozottaknak nevezem. Ez alapján tehát a kitöltők 84%-a tag, 16%-a pedig lelkigondozott. A felmérést 27 nő és 23 férfi töltötte ki, ez azt jelenti, hogy 54% a női, 46% pedig a férfi kitöltők aránya.

Ha összehasonlítjuk, hogy a kitöltőkön belül milyen jellemzővel bírnak a tagok és a lelkigondozottak, a nemek vonatkozásában jelentős eltérést nem találunk, hisz a lelkigondozottak között 50-50% a férfiak és nők aránya, a tagoknál ez az arány 55-45%. Az életkori megoszlás tekintetében viszont akadnak érdekességek, hisz a tagok és a lelkigondozottak életkori megoszlása szinte az összes korosztályban jelentősen eltér egymástól. Az életkori kategorizálásnál fiatalnak tekintem a 29 év alattiakat, középkorúnak a 30–49 év közöttieket, és idősnek az 50 felettieket.

A belső felmérésben kíváncsiak voltunk, hogy a gyülekezetet néhány „minőségi jellemző”[5] és kiemelt szolgálati terület mentén hogyan értékelik a kitöltők. Alapvetően 1–6 között kellett értékelni ezeket a területeket, ahol 1 a legrosszabb, 6 a legjobb osztályzat volt. Jól látszik, hogy az „evangelizáció” az a terület, ahol még jelentős fejlődésre van szükség. 2020-ban az akkori felmérés ezt a területet 4,4 ponttal értékelte.

Ugyanakkor ha a legutóbbi 2020-as felméréshez hasonlítjuk , látható, hogy jelentősebb pozitív változás történt. A tagság 45%-ának van már „András-listája”, és örömmel láttuk, hogy többen a lelkigondozottak közül is azt jelezték, hogy ők is készítettek ilyet.

Az utóbbi időben a felmérés megmutatta, hogy az „inspiráló istentisztelet” mint minőségi jellemző a zenei szolgálaton is nagymértékben múlik. Ezen a területen elég sokat dolgozott a gyülekezet, hiszen a zenészek számára képzést biztosított, új emberek érkeztek, és a dicsőítésvezető érkezésével ez a terület is fejlődésnek indult. Ugyanakkor szembesültünk azzal a kihívással, hogy a „régi énekek” hiánya erőteljesen megjelent. Erre reagálva szerveztünk „pengetőstalálkozót”.

A szolgálati területeket is értékelték a tagok és a lelkigondozottak. A pandémia alatt formáját és módját tekintve is jelentősen válságba került az „imaóra”. Erre többféleképpen igyekszünk reagálni, de jól látható, hogy továbbra is kérdéses, hogyan lehetne mind a formát, mind a módot megújítani az imaórát tekintve, hiszen a tartalmát és jelentőségét tekintve nincsenek kérdések. További magyarázatra szorul a „Mézes” megnevezés, amely a gyülekezet házasságépítő szolgálatát jelöli. Évi négy-öt házasságépítő alkalmat szervezünk, amelyen éves szinten 40-50 pár fordul meg. A pandémia miatt egyrészt több alkalom elmaradt, másrészt új formákkal kísérleteztünk. 2018 óta működik a Felhőcske Bölcsi, amelyet a Baptista Tevékeny Szeretet Misszióval közösen működtetünk. Azt látjuk, hogy a lelkigondozottak jóval kevesebbet értesülnek az ottani hírekről. Az „RR” rövidítés pedig a Royal Rangers cserkész jellegű szolgálatot jelenti. A „komm” rövidítés pedig a kommunikációra vonatkozik. Ez kiemelt terület a gyülekezeten belül mind online, mind offline.

Jól látszik, hogy arra a kérdésre, hogy „Mik a gyülekezet erősségei?”, szabadon lehetett válaszolni, és elég sokféle válasz érkezett. Azt gondolom, ez a tábla azért fontos, mert bármelyik másik gyülekezetben hasonló „erősségek” felsorolással találkozhatunk. Ami igazán izgalmassá válik, ha feltesszük azt a kérdést, hogy „Miben kellene fejlődni?”. Vezető helyen van az idősek és a betegek felé végzett szolgálatunk megerősítése, illetve a „régi énekek”-ben való fejlődés. Tekintve, hogy sokféle szolgálatot végez az Élő Remény gyülekezet, nem csoda, hogy a szolgálók hiánya több területen kihívást jelent. Egyetlen példát említve 54 gyermek van a „vasárnapi iskolában”, ahol hét-nyolc ember végzi a szolgálatot három csoportban a vasárnapi alkalom ideje alatt. Ez jelentős kihívást jelent.

Érdekes megnézni, hogyan változott két év alatt a gyülekezet erősségeire adott válaszok aránya. Különösen is felértékelődött a „szeretet”, amelynek kifejezésére a pandémia ideje alatt korlátozott módon volt csak lehetőség. A különféle korlátozások feloldása után megnőtt az igény arra, hogy ne csak szavakkal, hanem idővel, tettekkel is kifejezzük egymás felé a szeretetet. Azt gondolom, hogy ez a jelentős változás ennek köszönhető.

Fontos „minőségi jellemző” a „felhatalmazó vezetés”. Ezért mindig örömmel fogadjuk, ha a vezetőség munkájáról is visszajelzéseket kapunk. Kíváncsiak voltunk, hogyan látják a válaszadók, „Mi az elöljáróság erőssége?”! Azt gondolom, hogy az utóbbi időben nagymértékben azért növekedett a gyülekezet, mert a vezetőség is növekedett mind Isten ismeretében, mind a vezetési feladatok megértésében.

Befejezés

Az utóbbi időben azt éltük át, hogy Isten egy nagyon izgalmas lehetőséget nyitott ki számunkra. Az utóbbi hat évben 24 fő (22 Veres / 2 Szada) merítkezett be, és többen csatlakoztak, álltak helyre vagy újultak meg. Az a megértésünk van, hogy fontos időnként belső felmérést végezni, mert számtalan területen érhetnek bennünket meglepetések, tárulhatnak a szemünk elé összefüggések, akár pozitív, akár negatív értelemben. A Biblia arra bátorít, hogy „Aki azt az ajándékot kapta, hogy vezető legyen, az szorgalmasan végezze ezt a feladatot!” (Róm 12,8; EFO). A nagy igyekezetben hajlamosak vagyunk néha szem elől téveszteni a haladást vagy éppen mások észrevételeit. Ez a felmérés nekünk abban is segít, hogy időről időre ránézzünk arra, hogy hol tartunk és hová megyünk.

Összességében nagyon világosan kirajzolódott néhány terület – evangelizáció, imaóra/áhítat, szolgálók, utógondozás, idősek és betegek felé való szolgálat, régi énekek, személyes kegyesség fejlődésének segítése –, amelyen a nyár végi vezetőségi napon elkezdtünk dolgozni. Ebben az esettanulmányban nem mutattam be mindegyik területet és az ott jelentkező akcióterveket sem. Viszont szerettem volna megmutatni, hogy érdemes mérni azt, ami mérhető és a mi dolgunk. Vezetőként sokat tehetünk a gyülekezeti légkör fejlesztéséért, egy vezető azt mondta az egyik tanácskozáson: „A vezető legfontosabb feladata a légkörteremtés.” A Schwarz-féle minőségi jellemzők orientálnak, a céltudatos gyülekezeti modell pedig segít, hogy jobban értsük a misszió- és a szeretetparancs gyülekezetre vonatkozó részeit. Szerettem volna, ha látható, hogy a felmérés nem arról szól, hogy minden rendben van, hanem segít orientálni a vezetői beavatkozást.

1. Püski Lajos: Érdeklődéstől az elköteleződésig (Budapest: Kálvin, 2013).

2. Earl Babbie: A társadalomtudományi kutatás gyakorlata (Budapest: Balassi, 2008), 329. o.

3 Rick Warren: Céltudatos gyülekezet [Debrecen]: Új Remény Alapítvány, 2015.

4 H. T. Blackaby – C. V. King: Isten megtapasztalása (Budapest: Baptista Kiadó, 1999).

5 Christian Schwarz: A gyülekezet természetes fejlődése (Jánoshalma: BMSZ, 1999).

A kép forrása: eloremeny.hu

„2016 és 2022 között négy belső felmérés készült.”

„Azzal szembesültünk, hogy a tagság lakhely szerinti megoszlását figyelembe véve regionális szinten érdemes gondolkodnunk.”

„Az utóbbi időben a felmérés megmutatta, hogy az »inspiráló istentisztelet« mint minőségi jellemző a zenei szolgálaton is nagymértékben múlik.”

„A különféle korlátozások feloldása után megnőtt az igény arra, hogy ne csak szavakkal, hanem idővel, tettekkel is kifejezzük egymás felé a szeretetet.”

„Az a megértésünk van, hogy fontos időnként belső felmérést végezni, mert számtalan területen érhetnek bennünket meglepetések, tárulhatnak a szemünk elé összefüggések, akár pozitív, akár negatív értelemben.”

Gyülekezet erősségei

2020

Kitöltők %-ban

2022

Kitöltők %-ban

Közösség

9

22,50%

13

26%

Családbarát

3

7,50%

2

4%

Ranger

3

7,50%

0

0%

Nyitott

2

5%

11

22%

Ima

2

5%

6

12%

Szeretet

5

12,50%

12

24%

Szolgálat

4

10%

9

18%

Igehirdetés

4

10%

8

16%

Befogadás

0

0%

9

18%

„A felmérés nem arról szól, hogy minden rendben van, hanem segít orientálni a vezetői beavatkozást.”

Fodor Jonatán

LUTHER ÉS ZWINGLI KAPCSOLATA AZ ANABAPTISTÁKKAL

1. rész – Luther és az anabaptisták

Bevezetés

A Baptista Teológiai Akadémián 2022-ben megvédett szakdolgozatomat szeretném bemutatni ebben a cikkben. Azért pont az anabaptista témát választottam, mert a baptista egyházon kívül méltatlanul keveset foglalkoznak velük, sok esetben vagy nem is tudnak róluk, vagy eretnek lázadónak tartják mindet. Bíztam benne, hogy egy baptista főiskolán elegendő forrást találok majd ehhez a témához. Arra jutottam, hogy a magyar nyelvre lefordított elsődleges források mennyisége eléggé korlátozott, azonban így is sok olyan információt találtam, ami kevésbé ismert az átlagolvasó előtt. Aki ennél mélyebben szeretne foglalkozni a témával, annak az angolon kívül nem árt, ha érti a középkori német, illetve a latin nyelvet is.

LUTHER ÉS A KERESZTSÉG

Itt szeretném röviden ismertetni, hogyan változott Luther álláspontja a keresztséggel kapcsolatban 1519 és 1529 között.

1519: három sermo

A keresztség helyes formája a teljes víz alá merítés.

„A keresztség – görögül baptismos, latinul mersio – azt jelenti, valamit egészen belemeríteni a vízbe, úgy, hogy az fölötte összecsapjon. Most azonban sok helyen nem szokás a gyermekeket a keresztvízbe süllyeszteni és belemeríteni, hanem csak kézzel leönteni a keresztvízzel. Azonban mégis úgy kellene lennie és az lenne helyes, hogy amint a Taufe szó mondja, a gyermeket, illetve mindenkit, akit megkeresztelnek, egészen a vízbe süllyesztenék és merítenék, és onnan kiemelnék. Most kétségtelen: a németben a Taufe szócska a Tiefe szóból származik, mert amit az ember megkeresztel, mélyen a vízbe süllyeszti. Ezt követeli a keresztség jelentése is, mert az azt jelenti, amint hallani fogjuk, hogy az óembernek és a testtől és vértől való bűnös születésnek egészen meg kell fojtatnia az Isten kegyelme által. Azért jelentésének megfelelően kell végrehajtani és igazi tökéletes jelt adni hozzá.”[1]

Luther minden más reformátornál előbb felismeri, hogy a keresztség helyes formája nem a leöntés, hanem a bemerítés. A svájci anabaptisták 1525-ben még egy kancsó vízzel keresztelték meg egymást.

1521: Postilla

Saját hit nélkül senkit sem szabad megkeresztelni. 1519-ben Luther még gyermekek bemerítéséről beszél. További két év kellett ahhoz, hogy csak a hívők keresztségét tartsa elfogadhatónak.

„Luther »Postilla« című munkájában a vízkereszt utáni harmadik vasárnapi beszédében ezt mondja: »A keresztség senkin nem segít, nem is részesülhet benne más, csak aki saját magáért hisz, és saját hite nélkül senkit sem szabad megkeresztelni. Ha pedig nem tudjuk bebizonyítani, hogy a fiatal gyermekek képesek maguk is hinni, és hogy van saját hitük, akkor az én hűséges tanácsom és ítéletem az, hogy egyenesen álljunk el a gyermekkeresztségtől – minél előbb, annál jobb –, s ne merészeljünk többé egy gyermeket sem megkeresztelni, hogy ilyen balgasággal és szemfényvesztéssel, melynek nincsen semmi sem mögötte, Istennek felmagasztalt méltóságát ne gúnyoljuk és káromoljuk.«”[2]

Bár Luther ezekkel a gondolataival megelőzte az anabaptistákat, arra nincs bizonyíték, hogy a gyakorlatban is bemerített volna felnőtt hívőket. Nem is lett volna erre sok ideje, mert 1521 májusától kezdve Wartburg várában kellett rejtőzködnie.

1522: levelezés

1522 elején, amikor Luther még Wartburg várában volt, a zwickaui próféták, Stübner és Storch Wittenbergben vitát folytatnak Melanchtonnal. Mivel az ő tanaik elég távol álltak Lutherétől, és erősen ellenezték a csecsemőkeresztelést, Luther ebben a kérdésben is megpróbál érvelni ellenük. Annak a lehetőségét fejtegeti Melanchtonhoz írt leveleiben, hogy valahogyan mégis beszámítható a szülők hite.[3]

1525: „anabaptista” parasztlázadás

1525-ben Münzer felforgató tevékenysége elérte a célját, és fellázadtak a német parasztok. Luther számára ezáltal minden korábbi gyanú megerősítést nyert, és már biztos volt benne, hogy az anabaptisták az ördögtől vannak. Ez minden bizonnyal erősen hozzájárult a keresztséggel kapcsolatos végleges álláspontjához is.

1526: anabaptista lutheránusok a Felvidéken

Schröter Kristóf 1523-tól kezdve terjesztette a Felvidéken a lutheri reformáció tanait és a hitvalló, felnőttkeresztséget. Három évig gondtalanul vallhatta magát lutheránusnak és anabaptistának, mire 1526-ban Luther utánaküldte Kisszebeni Jánost, hogy meggyőzze Schrötert a csecsemőkeresztség helyességéről. Kisszebeni viszont maga is anabaptistává lett és csatlakozott Schröterhez. A magyarországi anabaptista gyökerű lutheránus gyülekezetek csak 1555-ben mondták ki, hogy elhatárolódnak az anabaptistáktól.

1529: Nagy káté

Luther végleges álláspontja, hogy a gyermekkeresztelés helyes, bár az érvei nem túl erősek. Luther a keresztséget az üdvösség feltételének tartotta.

„...ugyanúgy dicsekedhetem azzal is, hogy a keresztség nem emberi tákolmány, hanem maga Isten fundálta s azonfelül komolyan és szigorúan el is rendelte, hogy meg kell keresztelkednünk, vagy különben nem üdvözülhetünk.”[4]

Számított arra az ellenvetésre, hogy ez ellentmond a hit általi megigazulásnak, ha egy cselekedetet is feltételnek tekint, de azzal érvel, hogy ez nem az ember, hanem Isten cselekedete, hiszen az ő nevében történik a keresztség.

„Hogy a gyermekkeresztség Krisztusnak tetszik, az eléggé kitűnik az Ő saját cselekedeteiből; nevezetesen, hogy Isten sokakat tett szentté és ajándékozott meg a Szentlelkével, olyanokat, akik gyermekkeresztségben részesültek. Manapság is nem egynél érezzük közülük, hogy a Szentlélek munkál bennük, akár tanaikat, akár életüket nézzük. Ugyanígy Isten kegyelméből nekünk is megvan az az adományunk, hogy tudjuk az Írást magyarázni s Krisztust felismerni, ami a Szentlélek nélkül nem volna lehetséges. Pedig ha Isten nem fogadná el a gyermekkeresztséget, az ilyeneknek nem adna Szentlelket, sőt annak még egy kis részét sem!”[5]

Luther itt nem a Bibliával érvel, hanem a tapasztalatokra támaszkodik. Azt mondja, sokan megkapták a Szentlelket azok közül, akiket csecsemőként megkereszteltek, és ha Istennek nem tetszene a gyermekkeresztelés, akkor nem adna nekik Szentlelket. Ez azért nem jó érv, mert azok közül is sokan megkapták, akiket nem kereszteltek meg csecsemőkorban. A szentlélekkeresztség ezért vagy független a vízkeresztségtől, vagy Isten önmagának ellentmondva helyesli a csecsemőkeresztelést és annak tiltását is.

MÜNZER FORRADALMA

Zwickau prófétái

Münzer Tamás Luther Márton ajánlólevelével érkezett Zwickauba. A Szent Katalin-templomban már a reformáció előtti hagyomány, hogy laikusok is felszólalhatnak. Mark Stübnert és Nikolaus Storchot itt ismerte meg Münzer. Az ő beszédeiket szívesebben hallgatta, mint a papokat. Először azt gondoltam, ők is laikusok, de később arra jutottam, hogy ez nem teljesen igaz rájuk. Stübner például Wittenbergben tanult Luther rejtélyes eltűnéséig, Storch pedig valószínűleg szökött szerzetes lehetett. A három férfi beszédeinek hatására egy éven belül kitört egy kisebb lázadás a városban. Többeket letartóztattak, Münzert pedig kiutasították. Stübner és Storch Wittenbergbe mentek, amíg Luther Wartburg várában tartózkodott, Münzer pedig Prágában keresett új követőket forradalmi tanainak.

Sola scriptura és sola fide

Bár Münzer ellenezte a csecsemőkeresztséget, azt nem tudni, hogy ő maga valaha is újrakeresztelkedett volna. A keresztségnél két sokkal fontosabb különbségre szeretném felhívni a figyelmet Luther és Münzer tanítása közt. Münzer szerette magát a lutheri tanítás továbbfejlesztőjeként feltüntetni, sok esetben azonban nyíltan szembeszállt Lutherrel, és teljes ellentétbe került vele. Az egyik fontos különbség az, ahogyan a Szentírásra tekintettek.

Luther az egyházi zsinatok és pápai nyilatkozatok kaotikus hullámai között a Szentírásba kapaszkodott mint egyetlen biztos pontban. Gondosan ügyelt arra, hogy tanítása a Bibliára legyen alapozva, és a Szentírás nélkül semmilyen hittételről nem akart tárgyalni, nehogy ugyanabba a hibába essen, mint a pápák.

Münzer ugyanúgy isteni tekintélyt tulajdonított a Bibliának, és sokszor hivatkozott is rá, de ő nagyobb hangsúlyt fektetett a Szentlélek közvetlen vezetésére. Stübnerrel és Storchkal együtt hitt abban, hogy az ószövetségi prófétákhoz hasonlóan ők is kapnak új kinyilatkoztatásokat Istentől. A „zwickaui próféták” (gúny)név is innen ered. Erről a mai pünkösdi-karizmatikus mozgalom is hasonlóképpen gondolkodik, csakhogy Münzer új kinyilatkoztatásai erőszakos felkelésekhez és több tízezer ember halálához vezettek. Itt fontos megemlíteni, hogy a zürichi anabaptisták máshogy gondolkodtak, és levélben figyelmeztették is Münzert, hogy ragaszkodjon a Szentíráshoz, és vegyen vissza harciasságából.

Luther ifjúkora azzal telt, hogy rettegett Isten haragjától, gyötörte a bűntudat, és minden erejével azon dolgozott, hogy valahogyan mégis megfeleljen Istennek. Azonban semennyi ima és gyónás, sem az, hogy szerzetesnek állt, nem tudta megnyugtatni a lelkiismeretét. Amikor a Római levélben felfedezte a hit általi megigazulást, az mindent megváltoztatott, és a későbbiekben egész teológiai látásmódja ezzel volt átitatva. Gyanakodva tekintett mindenre, ami akár csak látszólag is mást állított a megigazulásról, mint hogy az Isten ingyenes ajándéka, amely nem cselekedetekért, hanem hit által lehet a mienk. Így járt Jakab levele is, amely Luther szerint nem csak látszólag mond ellent a Római levélnek és Mózesnek. A levél tévedéseit leszámítva azonban hasznos írásnak találta, és nem vette ki a Biblia könyvei közül.[6] Ez kérdéseket vethet fel a Biblia tévedhetetlenségével kapcsolatban, más teológusok szerint viszont nincs itt ellentmondás.

Nemcsak a katolikusok, de Münzer is hiányolta Luthertől a határozott fellépést azokkal szemben, akik csak azt mondják, hogy hisznek, de a cselekedeteiken nem változtatnak. Persze az nem igaz, hogy Luther nem buzdította a jó cselekvésére a hívőket, csak Münzer szerint ez nem elég hatásos, ha nincs igazi tétje, mert a kegyelmet már ingyen megkapták. Münzer nem ismer jogi értelemben vett megigazulást, csak olyat, ami a hitből fakadó jó cselekedetek által érhető el. Luther tanítását „kitalált hitnek” nevezi, mert a hívőt már akkor igaznak mondja, amikor még csak fejben döntött Krisztus mellett, de még semmilyen cselekedet nem következett a hitéből. Münzernek igaza van abban, hogy az üdvözítő hitből szükségszerűen következnek a jó cselekedetek. Ezt még Luther sem tagadta, a különbség kettejük között abban áll, hogy mikortól tekintik igaznak a hívőt. Münzer nem vallotta az egyedül hit általi megigazulást, és ez sokkal fontosabb különbség kettejük között, mint bármi más, mert ez nem egy részletkérdés, hanem az evangélium lényege.

Luther véleménye a zwickaui prófétákról

Luther 1519-ben még nem ismerte eléggé Münzert, vagy nem látta előre, hogy mi lehet belőle, mert az ő felhatalmazásával érkezett Zwickau városába. Kezdetben azt hihette, egy oldalon állnak, és még bátorította is Münzert.

1522-ben még ártalmatlan bolondoknak tartja Zwickau prófétáit, még a bebörtönzésüket sem kívánta, kivégzésüket pedig végképp nem.

„A zwickaui prófétákkal nem kell kapkodni… Első látásra szerfelett gyanúsnak tetszik nekem az a körülmény, hogy a Magasságossal való társalgásaikkal dicsekednek.”[7]

„A zwickaui próféták kedvéért nem jövök Wittenbergbe, s máshová sem költözöm, annyira nem törődöm velük. Mégsem szeretném, ha börtönbe vetnék őket, különösen olyanok, akik nekünk tesznek miattuk szemrehányást.”[8]

Márciusban Luthernek már rossz előérzete volt velük kapcsolatban, de erőszakot még mindig nem akart alkalmazni, egyedül az Igével ítélte el őket. A vallásszabadságnak ez a felfogása nagyon hasonlít Hubmaier későbbi álláspontjához.

„...nem akarom az embereket akaratuk vagy hitük ellenére kényszeríteni. Egyedül igével ítélem el, aki hisz, higgyen, aki nem hisz, ne higgyen és szabadon távozzék. Mert senki sem kényszeríthető a hitre és a hitből fakadó dolgokra, hanem igével kell hívni, hogy ha hisz, akkor önként, szívesen jöjjön.”[9]

1522-ben, miután Melanchton visszahívta Wittenbergbe, Luther személyesen is találkozott Stübnerrel. Erre a találkozóra később így emlékezett vissza:

„Amikor prédikálásommal letörtem a rajongókat, közülük az egyik, név szerint Stübner Márk Zwickauból hozzám jött. Beszédében igen barátságos, de viselkedésében és életmódjában könnyelmű volt. Az ő tanítása felől akart velem tárgyalni, de mivel ezt ő a Szentírás nélkül merészelte megtenni, a Szentíráson kívül nem akartam vele semmiről tárgyalni, hacsak jelt nem cselekszik. Mert Isten ragaszkodik az ő igéjéhez és enélkül vagy ezenkívül semmit sem akar velünk cselekedni. »Ezért mondám jelt kell tenned!« Erre azt mondta: hét év alatt láthatsz még majd jelt. Ezt az ördög mondta belőle. Mert kevéssel utóbb, 1525-ben bekövetkezett a parasztlázadás. Akkor azonban erről sejtelmem sem volt. Így azt mondtam: »Az én Istenem meg fogja tiltani a Te Istenednek, hogy jelt tégy.« Ő azonban önhitten mondta: »Ezt nem veheti el tőlem Isten!« Így nem tudott a Sátán elrejtőzni, elszólta magát.”[10]

Luther később úgy hitte a parasztlázadás miatt, hogy Stübner próféciája beteljesedik. De mivel továbbra sem hitte, hogy Stübnert az Isten küldte, másképp nem tehetett jelt, csak úgy, ha az ördög szólt belőle.

1524-től kezdve Luther levélben figyelmeztette a városokat, hogy ne fogadják Münzert, mert veszélyes ember, akit senki sem küldött, de ekkor már sajnos nem lehetett megelőzni a parasztháborút.

Szent háború

1525-ben kitört a parasztfelkelés. Luther a korábbi pacifizmusával szakítva most már minden eszközt megengedhetőnek tartott a felkelés leverése érdekében. Más dolog hamis prófétákkal elméletben vitatkozni, és megint más, amikor azok fegyverrel igyekeznek érvényt szerezni a szavaiknak. Azt gondolom, Luther sosem alkalmazott volna erőszakot azért, hogy megváltoztassa a parasztok hitvallását, a fegyveres felkelés viszont átlép Luthernél egy olyan határt, ahol már nemcsak megengedhető, de egyenesen kötelező a fegyveres ellencsapás. Egyik levelében kikelve magából így buzdította a parasztok ellen harcoló csapatokat:

„Aprítsátok, szúrjátok, fojtsátok és vágjátok őket, nyíltan és titokban, ahol éritek, és arra kell gondolnotok, hogy nincs mérgezőbb, ártalmasabb és ördögibb valami, mint egy lázadó ember. Agyon kell verni, mint a veszett kutyát! Ha nem ütöd agyon, akkor ő ver agyon téged és egy egész országot… Ezért nem szabad most elernyedni. Itt nem lehet szó sem türelemről, sem irgalomról, a pallosnak és a haragnak az ideje ez, nem pedig a kegyelemnek ideje. Aki a felsőbbségért ontja vérét, az igazi vértanú Isten előtt… Aki pedig a parasztok oldalán pusztul el, az örökké égni fog a pokolban… Olyan csodálatos idők vannak most, hogy egy fejedelem jobban megérdemli a mennyországot vérontással, mint a másik imádkozással.”[11]

Mind a parasztok, mind a nemesek tábora úgy érezhette, hogy isteni felhatalmazással mészárolja a másik tábort. Mindkét oldal pártját fogta egy-egy híres teológus. A Biblia elítéli ugyan a hatalom elleni lázadást (Róm 13), de ugyanígy elítéli a zsarnokságot is (Mt 20,25). Luther úgy tünteti fel, mintha itt a hit és kereszténység védelmében hívná harcba a nemességet, de sokkal valószínűbb, hogy azok csak a saját hatalmuk megtartásáért harcoltak. A harc teológiai megindokolása pedig csak a lelkiismeretük megnyugtatására szolgált. Valószínűleg a parasztokat is jobban foglalkoztatta a jobb életszínvonal lehetősége, mint Münzer próféciái.

1. Luther Márton: Bűnbánat. Keresztség. Úrvacsora. Három sermo a szentségekről, 1519 (Budapest: Magyarországi Luther Szövetség – Luther, 2011), 26. o.

2. Almási Mihály: A keresztség (Budapest: KIT Képzőművészeti Kiadó, 2001), 60. o.

3. Luther válogatott művei 7. Levelek (Budapest: Luther, 2015), 306. o.

4. Luther Márton nagy kátéja (Budapest: Evangéliumi Kiadó, 1944), 117. o. Kiemelés tőlem.

5. Uo., 124. o. Kiemelés tőlem.

6. A reformátorok egyetlen könyvet sem távolítottak el a Bibliából, a deuterokanonikus könyveket csak a reformáció után ismerte el Róma.

7. Luther válogatott művei, 306. o.

8. Uo., 311. o.

9. Uo., 321. o.

10. Dr. Luther Márton önmagáról (Budapest: Ordass L. Baráti Kör, [1991]), 69. o.

11. Szebeni Olivér: Anabaptisták (1980), 14. o.

„Bár Luther ezekkel a gondolataival megelőzte az anabaptistákat, arra nincs bizonyíték, hogy a gyakorlatban is bemerített volna felnőtt hívőket.”

„A magyarországi anabaptista gyökerű lutheránus gyülekezetek csak 1555-ben mondták ki, hogy elhatárolódnak az anabaptistáktól.”

„Luther gondosan ügyelt arra, hogy tanítása a Bibliára legyen alapozva, és a Szentírás nélkül semmilyen hittételről nem akart tárgyalni, nehogy ugyanabba a hibába essen, mint a pápák.”

„Münzer nem vallotta az egyedül hit általi megigazulást, és ez sokkal fontosabb különbség kettejük között, mint bármi más, mert ez nem egy részletkérdés, hanem az evangélium lényege.”

„Mind a parasztok, mind a nemesek tábora úgy érezhette, hogy isteni felhatalmazással mészárolja a másik tábort.”

Dr. Almási Mihály

A gyülekezeti (egyházi)

struktúrák változásai

baptista viszonylatban

Első kötet - Ősi közösség struktúrák

Jó Pásztor Alapívány, 2020, 125 oldal

Egy kétkötetesre tervezett munka első kötete ez. A főcím a gyülekezeti/egyházi struktúrák általános vizsgálatát ígéri, különös tekintet tel a baptistákra. Nyilvánvaló, hogy tisztázandó, mit értünk a gyülekezet, az egyház és a struktúra alatt. Erre a tisztázásra kísérletet teszek a bevezetésben. Ez a kötet az egész tanulmány általános bevezetésének tekinthető, címe pedig a sorozat alcíme: „Ősi közösségi struktúrák" - a zsidó közösséggel bezárólag. – A szerző

Szabadon letölthető a következő linken:

dralmasimihaly.hu/konyvek/eddig-kiadott

Dr. Almási Mihály

Teológiai irányzatok formálódása a baptista misszióban

Első kötet

Jó Pásztor Alapívány, 2019, 188 oldal

A baptista teológia – éppúgy, mint bármelyik – kisebb-nagyobb módosulásokat mutat a kezdetektől napjainkig. Számos más felekezethez hasonlóan a baptisták is a Szentírást tekintik a teológia egyedüli alapjának, de természetesen – különösen olyan témák tekintetében, amelyekről konkrétan nem szól a Biblia – koronként és helyenként más és más vélekedések is előfordúlnak közöttük. A baptizmus nem egységes, nem felülről és főleg nem egy tanítóhivatal által vezérelt, hierarchikusan felépülő egyház, sokkal inkább „mozgalom” – a szó nemes értelmében –, magán hordozva a mozgalom jelleg minden pozitívumát és negatívumát… – A szerző

Szabadon letölthető a következő linken:

dralmasimihaly.hu/konyvek/eddig-kiadott

John Macarthur

Egyedül Jézus

ITM, Nagyvárad, 2021, 177 oldal

A kaliforniai baptista lelkipásztor elengedhetetlen lelki alapozást ad a megtérés, üdvösségre jutás témákban. A bibliai metanoia fogalmának és életvalóságának megértése/élése kulcsfontosságú nem csak főállásban szolgálók, de gyülekezeti tagok és érdeklődők számára is.

A megtérés mellett beszél a hit és a megigazulás bibliai alapjairól is. Hangsúlyozza a gyümölcsök fontosságát; „ha a megtérés valódi, akkor várhatjuk, hogy annak látható eredményei lesznek” (113.o.), máshogy megfogalmazva, „egyedül hit által igazulunk meg, de a megigazító hit soha nincs egyedül” (129.o.).

John Macarthur

Jézus a konfliktus hevében

Jézus merész konfrontációjának újszerű megközelítése

ITM, Nagyvárad, 2022, 209 oldal

Jelentős, minden szempontból új kiadvány, melyet MacArthur tavaly írt és idén már a hazai polcokon is ott lehet magyarul. Minden bizonnyal Jézusnak a Szentírásban fellelhető konfrontációi gyűjteményének megszületését katalizálták a szerző és gyülekezete (Grace Community Church - Sun Valley, CA) felé irányuló kormányzati támadások, járványügyi korlátozások.

2022 nyarán egy 2 évig tartó bírósági procedúra is MacArthur-éknak adott igazat és kártérítést; az amerikai keresztyének, a vallásszabadság jegyében továbbra is összejöhetnek nyilvánosan – vagyis nem törvénysértő magatartás bármilyen kormányzati rendelkezés ellenére sem az istentiszteleti összegyülekezés.

A KÖNYVEK 1–4.

Kálvin, 2022, Oldalszám: 464+800+616+600

Különleges formában vehetik kezükbe a Biblia szövegét azok, akik csak most ismerkednek a Könyvek Könyvével, és azok is, akik már jól ismerik azt. A hagyományos kiadások vers- és fejezetszámozása, valamint rövidebb szakaszai helyett nagyobb fejezetekben olvashatók a Szentírás könyvei, hogy a magunk tempójában, beosztásában, illetve nagyobb szövegösszefüggésekben olvashassuk az új fordítású Biblia (RÚF 2014) érthető, szabatos és mai magyar nyelven megszólaló szövegét. A könnyebb megértést segítik a nagyobb egységek fejezetcímei, valamint az egyes könyvek előtt olvasható rövid, tartalmi bevezetések is.

A Kezdetben címet viselő, első kötet Mózes első könyvétől Ruth könyvéig fogja át először a teremtett világ, azután pedig a választott nép, Izráel kezdeteit.

Az Erőm és énekem címet viselő, második kötet Sámuel első könyvétől Eszter könyvéig tartalmazza a Biblia további történeti könyveit. Emellett Jób könyvétől a Zsoltárokon át az Énekek énekéig a költői és bölcsességirodalmi írásokat is ebben a kötetben olvashatjuk.

Az Így szól az Úr címet viselő, harmadik kötet az Isten üzenetét hirdető próféták írásait tartalmazza, Ézsaiástól egészen Malakiás próféta könyvéig.

A Meghalt és feltámadott címet viselő, negyedik kötetben az Újszövetség könyveit olvashatjuk.

John Eldredge

Kalandvágyó, harcos, hős

A férfilélek titka

Koinonia, 2022, 344 oldal

„Ajánlom ezt a könyvet, nem, mint a jó keresztény hét feladatáról szóló kézikönyvet, hanem mint a szív kalandos útját, amely során visszatalálhatunk a szabadsággal, szenvedéllyel és kalanddal teli élethez. Úgy gondolom, hogy ez a könyv segít majd a férfiaknak visszanyerni szívüket – ugyanígy a nőknek is. Továbbá abban is segítséget nyújt a nőknek, hogy megértsék és támogassák társukat abban, hogy olyan életet éljenek, amelyet mindketten akarnak” – írja John Eldredge.

A népszerű amerikai író, lelkigondozó könyvében a férfilélek mélységei és a társadalom elvárásai közötti feszültségről, a férfi igazi természete és az azt igába kényszerítő körülmények közötti ellentmondásról beszél. Az író szerint a mai társadalom nem tudja, mihez kezdjen a férfiakkal, akiknek viszont ahhoz, hogy önmagukra találjanak, alapos önismeretre, nemi identitásuk felismerésére van szükségük.

Jerry Bridges

Megtűrt bűneink

Presbiteriánus, 2018, 206 oldal

Az az egyre erősödő meggyőződés ihletett e könyv megírására, hogy azok közülünk, akiket én csak „konzervatív evangéliumi keresztyéneknek” nevezek, sok esetben annyira a társadalomban tapasztalható „súlyos” bűnökre figyelnek, hogy a hívők saját maguk „kifinomultabb” és enyhébbnek tűnő bűneivel elfelejtenek foglalkozni.

Az evangélium azonban csak a bűnösöké, vagyis azoké, akik felismerik, hogy szükségük van rá. Sok keresztyén azt gondolja, hogy az evangélium a hitetleneknek szól, s ha egyszer már Krisztusba vetettük a bizalmunkat, nincs rá szükségünk többé. Én ezzel szemben arra szeretnék rámutatni, hogy az evangélium nem csupán abban az értelemben Isten éltető ajándéka, hogy elvezet az üdvösségre, hanem abban az értelemben is, hogy segítségével felvehetjük a küzdelmet az életünkben folyamatosan munkálkodó bűnnel. Továbbra is nap mint nap szükségünk van tehát az evangéliumra. – A szerző

Balázs István

Vezetés a Biblia tükrében

Bibliai értékek és keresztény etika az üzleti világban

Ekklesia Gyülekezetek Kiadója, 2013, 195 oldal

Ez a könyv NEM gyülekezetkormányzásról szól, hanem elsősorban olyan vállalkozóknak nyújt segítséget, akik a Biblia által meghatározott "erkölcsi jelzőlámpák" figyelembevételével szeretnének helytállni az üzleti világ viharos színpadán. Másrészt minden embernek szól, aki méltóságteljesen igyekszik élni és cselekedni a társadalom különböző szféráiban.

„Kincset, igazi gyöngyszemet tartasz a kezedben. Hihetetlen meggyőző erővel, élvezetes stílusban mutat rá,hogy a vállalkozások dzsungelében is lehetséges keresztény elvek szerint élni." Némethné Nagy Irén (nemzetközi szinten elismert vállalkozó)

Fazakas Sándor (szerk)

A protestáns etika kézikönyve

Luther, 2017, 460 oldal

Napjainkban felértékelődött az etikai tájékozódás iránti igény. Ezt a törekvést az értékek és morális megoldási lehetőségek iránti tájékozódás sokfélesége jellemzi. Elkerülhetetlen tehát, hogy a protestáns keresztyénség, közelebbről annak reformátori teológiai valóságértelmezése újra megszólaljon ebben a folyamatban, méghozzá a reformáció 500. jubileumi évében. Ily módon az erkölcsi döntések és az etikai reflexiók teszik igazán relevánssá a hit és az értelem összetartozását a világ valóságának és a társadalmi élet realitásainak horizontján.

Ez a könyv módszertani segítséget kíván nyújtani az erkölcsi véleményformálás kialakításában, valamint betekintést enged az etika főbb területeinek válasz- és útkeresésébe, megoldási kísérleteibe.

Stephen McQuoid

Kézikönyv a magyarázó igehirdetéshez

Evangéliumi Kiadó, 2018, 174 oldal

Hallottál már olyan igehirdetést, amikor úgy érezted a szíved szárnyal, mert betekintést nyerhettél valami újba, vagy újra hangsúlyossá vált valami, amit rég elfeledtél?

Hirdetted már úgy az igét, hogy a szíved elszorult, látva a hallgatóság üres tekintetében, hogy mennyire nincs rájuk hatással, amit mondasz?

Az igehirdetés hosszú ideje hanyagolt, mégis szükséges tudományának két egymásnak feszülő követelménye van. Egyrészt ragaszkodni kell az Ige üzenetének igazságához, azt egyértelműen megvilágítva, semmit el nem véve és semmit hozzá nem téve. Másrészt az igehirdetőnek kommunikálnia kell: el kell érnie, és a Szent Szellem segítségével meg kell ragadnia a hallgatók szívét.

Nem könnyű megtalálni az egyensúlyt, de Stephen McQuoid egy jó adag hasznos és biblikus tanáccsal siet a segítségünkre.

Table of Contents

© Szolgatárs folyóirat

Makra Imre Zsolt

A szeretet és megbocsátás a Biblia alapján

Tok Bence

BIBLIATANULMÁNY A BEMERÍTKEZÉSRŐL

Kovács Benjámin

Szentlélek-keresztség és a Lélek teljessége

Bohár-Kovács Janka

A rejtett bántalmazásról

Dr. Meláth Ferenc

Megbénít vagy szárnyakat ad a hit?

Az ekkléziogén neurózisról egy segítőkapcsolat alapján

Bacsó Benjámin

Esettanulmány: Élő Remény Baptista Gyülekezet, Veresegyház

Fodor Jonatán

Luther és Zwingli kapcsolata az anabaptistákkal

1. rész – Luther és az anabaptisták